АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

16 листопада 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Третя Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року,

встановила:

у вересня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартир АДРЕСА_1, посилаючись на те, що на момент укладення договору він не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними, а також даний правочин не відповідав його дійсній волі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року позов було задоволено частково, визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири, вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що у вересні 2014 року він дізнався про укладення ним на користь відповідача договору дарування Ѕ частини належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1. Позивач зазначав, що з 2000 року він хворіє на шизофренію та визнаний інвалідом ІІ групи безстроково внаслідок психічного захворювання. Вказував на те, що на момент укладення договору дарування він не усвідомлював значення своїх дій, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, зміст правочино йому не був зрозумілий.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року позов було задоволено частково, визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири, вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивач за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.ст. 203, 212, 225, 257, 261 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу та передбачають, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року в справі №6-131цс14).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №8 від 30 травня 1997 року роз'яснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №8 від 30 травня 1997 року зазначено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зокрема з'ясувати: повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було зроблено висновок про наявність підстав для задоволення позову на підставі проведеної експертизи, з висновком якої відповідач не погоджується, у зв'язку з чим заявляв клопотання про проведення повторної експертизи однак судом у його задоволенні було відмовлено. Однак, такі доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

В ході розгляду справи Шевченківським районним судом м.Києва за клопотанням представника позивача по справі було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання чи страждав ОСОБА_1 яким-небудь психічним захворюванням станом на 05 лютого 2010 року та чи міг ОСОБА_1 на день укладення оспорюваного договору за своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно висновку комісійної судово-психіатрічної експертизи ОСОБА_1 станом на 05 лютого 2010 року страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу з вираженим апатико-дисоціативним типом дефекту та за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Підставами для призначення повторної експертизи є визнання судом висновку експертизи необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. Однак, належних доказів на підтвердження наявності невідповідностей висновку обставинам справи, а також порушення порядку призначення або проведення експертизи, стороною відповідача до суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач у судовому порядку недієздатним або обмежено дієздатним не визнавався, що свідчить про те, що він здатен до самообслуговування та усвідомлення своїх дій також не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Предметом дослідження судових експертів та підставою позову був психічний стан позивача на момент вчинення правочину, а не на момент звернення до суду з позовом..

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 313-317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи 761/26228/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8854/2017

Головуючий у суді першої інстанції:Притула Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.