АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.,

при секретарі Горбачовій С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року,

встановила:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційної суми, 5% річних та неустойки задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту: на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2; на нежилі приміщення загальною площею 567 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, що належать на праві власності ОСОБА_7; на домоволодіння загальною площею 356,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, яке належить на праві власності ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року змінено. Виключено з переліку майна, на яке накладено арешт, нежилі приміщення загальною площею 567 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, що належать на праві власності ОСОБА_7 В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_3- ОСОБА_5 просить змінити ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року шляхом виключення з переліку майна, на яке накладено арешт, домоволодіння загальною площею 356,9 кв.м. за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Лісники, вул. Виноградна, буд. 65.

Свої доводи обґрунтовує тим, що вказане домоволодіння ОСОБА_3 набув у власність у 2010 році, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 квітня 2010 року. В той же час, шлюб між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано 19 квітня 2013 року. Згідно з положеннями ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Майно ОСОБА_3, на яке накладено арешт, належить йому на праві особистої приватної власності, на яке не може бути накладено стягнення за зобов'язаннями ОСОБА_2 за договором позики від 13 лютого 2015 року.

Позивач не навів жодного доказу, а суд першої інстанції не перевірив належними та допустимими доказами доводи позивача про те, що договір позики від 13.02.2015 року укладений одним із подружжя ОСОБА_2 в інтересах сім'ї і що саме ці кошти були використані ним в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10 просили апеляційні скарги відхилити, посилаючись на їх необґрунтованість.

Інші особи, що беруть участь в справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що останні підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2; на нежилі приміщення загальною площею 567 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, що належать на праві власності ОСОБА_7; на домоволодіння загальною площею 356,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, яке належить на праві власності ОСОБА_3, позивач посилався на ті підстави, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язань за договором позики, здійснює дії щодо відчуження належного їй майна.

Оскільки на момент укладення договору позики ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, який надав нотаріальну згоду на укладення договору позики та зазначив, що договір укладається в інтересах сім'ї, просив також накласти арешт на майно останнього, як солідарного боржника.

Постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із змісту заявлених позовних вимог, наявності у відповідачів майна, арешт на яке просив накласти позивач, а також того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно виник спір з приводу невиконаного грошового зобов'язання за договором позики, наявні в матеріалах справи відомості свідчать про існування ймовірності відчуження нерухомого майна, що належить відповідачам на праві власності.

Оскільки вказана обставина може утруднити виконання можливого рішення у даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України постановив ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення, в тому числі, арешту на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку захід забезпечення позову застосований для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.

Застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Доводи апеляційних скарг в тій частині, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, є особистою приватною власністю ОСОБА_3, а тому у відповідності до ч.2 ст.73 СК України на нього не може бути накладено стягнення, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

При цьому колегія суддів виходить з того, що вжиття заходів забезпечення позову вирішується судом в день надходження заяви, а наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд встановлює під час ухвалення рішення по суті спору.

Враховуючи викладене підстав для скасування ухвали суду з наведених в апеляційних скаргах доводів не вбачається.

Керуючись ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді:

Справа №761/11059/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/9545/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.