АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,

секретар Герман Я.І.

з участю прокурора Балицької Р.С., відповідача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Чернівецької області до Заставнівської міської ради Чернівецької області, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділ Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів про право власності на землю, повернення земельних ділянок за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Чернівецької області на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2016 року,

встановила:

У липні 2014 року перший заступник прокурора Чернівецької області звернувся до суду з указаним позовом до Заставнівської міської ради Чернівецької області, ОСОБА_1, ОСОБА_5.

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2015 року у звязку зі смертю 22 вересня 2014 рокуОСОБА_5 до участі у справі як правонаступника залучено ОСОБА_1.

Прокурор зазначав, що рішенням 2 сесії Заставнівської міської ради Чернівецької області від 30 серпня 2006 року № 75-2/2006 передано ОСОБА_1, ОСОБА_1 безоплатно у спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд та площею 0,0519 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Прутській, 4 у м. Заставна Заставнівського району Чернівецької області.

Посилався на те, що рішення прийнято з порушенням вимог земельного законодавства: передача земельних ділянок у власність відбулася за відсутності будь-якої документації, яка б підтверджувала розмір ділянок, Заставнівською міською радою не приймалося рішення про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки.

Просив визнати указане рішення незаконним та скасувати його, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки від 9 січня 2007 року, видані на ім'я ОСОБА_1, земельні ділянки площею 0,0519 га та площею 0,1 га повернути територіальній громаді м. Заставна.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Чернівецької області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, що виникли в даному спорі не мають суспільного, публічного інтересу; рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність було прийнято з порушенням вимог земельного законодавства щодо порядку приватизації земельних ділянок; ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки; при цьому, третя особа ОСОБА_4 або прокурор в її інтересах до суду з позовом з метою захисту її прав не зверталися; допущені органом місцевого самоврядування порушення при прийняття рішення не можуть бути підставою для повернення відповідачем земельної ділянки територіальній громаді.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким у позові слід відмовити з інших підстав.

У справі встановлено, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 10 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 успадкували житловий будинку з належними до нього будівлями та спорудами, які розташовані по вул. Прутській, 4 у м. Заставна. Земельна ділянка, на якій розташоване вказане нерухоме майно, була надана спадкодавцю ОСОБА_6 у користування згідно з рішенням виконавчого комітету Заставнівської міської ради народних депутатів від 12 червня 1987 року.

Рішенням 2 сесії 5 скликання Заставнівської міської ради Чернівецької області від 30 серпня 2006 року № 75-2/2006 передано ОСОБА_1, ОСОБА_1 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,1519 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вул. Прутській, 4 у м. Заставна, а саме: ОСОБА_1 - 0,04 га для обслуговування його частини будинку та господарських споруд, 0,0119 га для ведення особистого селянського господарства; ОСОБА_1 - 0,06 га для обслуговування будинку і 0,04 га для ведення особистого селянського господарства. Цим же рішенням зазначеним особам надано дозвіл на виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки.

На підставі указаного рішення ОСОБА_1 було видано державні акти про право власності на вказані земельні ділянки серії ЯГ № 443434 та серії ЯГ № 443433 від 9 січня 2007 року.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частинами 1, 3 статті 116 ЗК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 2, 6-9 стаття 118 ЗК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту «г» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною 1 статті 50 Закону України «Про землеустрій» 22 травня 2003 року, N 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Відповідно до частини 1 статті 51 Закону проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються з метою обґрунтування розмірів і меж земельних ділянок з урахуванням вимог щодо раціонального використання та охорони земель.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Рішення 2 сесії Заставнівської міської ради №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року прийнято з порушенням вимог земельного законодавства.

Встановлено, що земельні ділянки ОСОБА_1, ОСОБА_1 Заставнівською міською радою в користування не надавалися та з цими особами не укладалися договору оренди земельних ділянок.

Відповідно до частин 1, 2 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

За таких обставин та відповідно до приписів статті 118 ЗК України Заставнівська міська рада могла прийняти рішення про передачу ОСОБА_1, ОСОБА_1 у власність спірних земельних ділянок після розробки, погодження та розгляду проектів відведення цих земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи проектів відведення спірних земельних ділянок на момент прийняття рішення №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року не було.

Суд першої інстанції помилково вважав, що сама по собі наявність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки громадянину, яке прийнято з порушенням вимог закону є умовою набуття права власності на земельну ділянку відповідачем та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення.

Таку правову позицію Верховний Суд України висловив у своїх постановах від 23 жовтня 2013 року №6-83цс13 та №6-93цс13.

Допущені органам місцевого самоврядування порушення земельного законодавства при прийнятті оспорюваного рішення можуть бути підставою для повернення відповідачем земельної ділянки територіальній громаді у т. ч. відповідно до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у справі, рішення в якій переглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернення спірних земельних ділянок у комунальну власність є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земель громадянам у приватну власність, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Таку правову позицію Верховний Суд України висловив в постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-2903 цс 15 та від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376 цс 16.

Отже, Заставнівська міської ради своїм рішенням незаконно відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_1

Тому по суті спору заявлені прокурором позовні вимоги є обґрунтованими.

Відповідно рішення суду першої інстанції про відмову у позові з огляду на необґрунтованість позовних вимог є помилковим, а тому підлягає скасуванню.

Водночас, у ході розгляду справи відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (т.1, а.с. 155).

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор зазначив, що про порушення вимог земельного законодавства йому стало відомо під час перевірки за зверненням третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4 від 19 травня 2014 року.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-3089цс15, яка відповідно до вимог має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, доводи прокурора про те, що з урахуванням норми статті 268 ЦК України у відповідній редакції, пункту 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» перебіг позовної давності слід відраховувати з 15 січня 2012 року є помилковими.

За змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розуміти через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері використання та охорони земель.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі 6-152цс14.

У даній справі прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства України (далі Держсільгоспінспекція).

Прокурор вважає, що позовна давність у цій справі має обраховуватися з часу після набуття органами Держсільгоспінспекції права контролю за використанням та охороною земель.

Разом з тим, з урахуванням часу прийняття рішень про передачу у власність фізичних осіб спірних земельних ділянок у справі підлягає зясуванню не тільки коли Держсільгоспінспекція, а й відповідні уповноважені державні органи, що мали право контролю за використанням та охороною земель,довідалися або могли довідатися про порушення права чи інтересу держави на спірні земельні ділянки, тобто, коли почався перебіг позовної давності.

Відповідно до підпункту 7 пункту Положення Про Державний комітет України по земельних ресурсах (далі Держкомзем), затвердженого указом Президента України N 970/2000 від 14 серпня 2000 року, Держкомзем здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами.

Аналогічну норму містило Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 року № 224.

Держкомзем здійснював державний контроль за використанням та охороною земель відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та інших законів.

Держсільгоспінспекція відповідно до Положення про неї, затвердженого указом Президента України N 459/2011 від 13 квітня 2011 року, чинного на час предявлення прокурором позову, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно з указом Президента України «Про Державне агентство земельних ресурсів України» № 445/2011 від 8 квітня 2011 року Державне агентство земельних ресурсів України є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів.

Відповідно до норм Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року, яка була чинною на час прийняття та видачі оскаржуваних рішення та державних актів, складанню та видачі державних актів передував, крім іншого, висновок державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки.

Оскаржувані державні акти містять підпис уповноваженої особи Заставнівського райвідділу земельних ресурсів.

Отже, у цій справі слід виходити з презумпції обізнаності державних органів, до повноважень яких належав контроль у сфері використання та охорони земель, із прийняттям оспорюваних рішення та державних актів станом на час видання державних актів на право власності на спірні земельні ділянки, що мало місце 9 січня 2007 року.

Тому перебіг позовної давності у справі слід відраховувати з часу видання державних актів, а не з часу реєстрації звернення третіх осіб до прокуратури Чернівецької області.

Верховний Суд України у справах №6-178 цс15, №6-2407цс15 висловив правову позицію згідно якої висновок про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного та містобудівного законодавства під час здійснення перевірки є помилковим.

Водночас в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що про порушення, допущені при видачі оспорюваних державних актів Заставнівській районній прокуратурі було відомо у 2008 році.

Про це пояснила в судовому засіданні третя особа ОСОБА_4

Поважні причини пропущення позовної давності у спірному випадку відсутні й на них прокурор не посилається.

Отже, у даній справі встановлено, що позов прокурором подано з пропущенням позовної давності, а тому саме з цих підстав у позові слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2016 року скасувати.

У позові першого заступника прокурора Чернівецької області до Заставнівської міської ради Чернівецької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів про право власності на землю, повернення земельних ділянок відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

ОСОБА_7