Справа № 635/7457/15-ц
Провадження № 2/635/631/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року смт. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Назаренко О.В.,

за участі секретаря Васильченко Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна,

УСТАНОВИВ:

28.09.2015 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна. Вимоги позивача уточнені заявою від 11.03.2016 року. В своїх остаточних позовних вимогах позивач просить суд встановити юридичний факт проживання однією сімєю без державної реєстрації з відповідачем ОСОБА_3 в період з 1.01.2004 року по жовтень 2012 року, визнати обєктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступне майно: житловий будинок літ. «А-1» за № 18 (вісімнадцять) з надвірними будівлями, що знаходяться в смт Пісочин Харківського району Харківської області, вул. Садова, житловою площею- 66, 3 кв. м., загальною площею - 103, 50 кв. м. та надвірні будівлі: дві вбиральні літ. «Д, М», дві кан. ями літ. «Е, Ж» колонка лі. «К», огорожа № 1 - загальною вартістю 1 383 500 (один мільйон триста вісімдесят три тисячі пятсот) гривень 00 копійок; 5-ти кімнатна (п'ятикімнатна) квартира за № 14 загальною площею 97, 3 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, провулок 23 Серпня, будинок 2 - загальною вартістю 1 159 626 (один мільйон сто пятдесят девять тисяч шістсот двадцять шість) гривень 00 копійок; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску, номер шасі JMB0RK9604J000997 - загальною вартістю 240 344 (двісті сорок тисяч триста сорок чотири) гривень 00 копійок. Також позивач просить суд поділити в натурі спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступним чином: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем, ОСОБА_1, РНОКШ4, право особистої приватної власності на наступне майно: 5-ти кімнатна (п'ятикімнатна) квартира за № 14 загальною площею 97, 3 кв.м., розташована за адресою: м. Харків, провулок 23 Серпня, будинок 2 - загальною вартістю 1 159 626 (один мільйон сто пятдесят девять тисяч шістсот двадцять шість) гривень 00 копійок ; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер АХ 4040СІ, 2004 року випуску, номер шасі JMB0RK9604J000997 - загальною вартістю 240 344 ( двісті сорок тисяч триста сорок чотири) гривень 00 копійок.; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за відповідачкою, ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, право особистої приватної власності на: житловий будинок літ. «А-1» за № 18 (вісімнадцять) з надвірними будівлями, що знаходяться в смт Пісочин Харківського району Харківської області, вул. Садова, житловою площею- 66, 3 кв. м., загальною площею - 103, 50 кв. м. та надвірні будівлі: дві вбиральні літ. «Д, М», дві кан. Ями літ. «Е, Ж» колонка лі. «К», огорожа № 1 - загальною вартістю 1 383 500 (один мільйон триста вісімдесят три тисячі пятсот) гривень 00 копійок. Різницю загальної вартості майна подружжя, що складає 16 740 (шістнадцять тисяч чотириста сімдесят) гривень 00 копійок сплатити на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2).

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю, але ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 7 липня 2016 року заочне рішення скасовано, справу призначено до нового удового розгляду.

При новому розгляді справи по суті судом встановлено наступне.

Позивач у судовому засіданні свої вимоги повністю підтримав і пояснив, що проживав однією сімєю з відповідачем, мають спільну дитину. Для сімейних потреб сторонами придбані будинок, квартира та автомобіль, кошти на які надав позивач. Щодо свого проживання у Німеччині позивач пояснив, що постійно проживає на території України и лише декілька разів виїздів за кордон на нетривалий час. З наведених обставин просив суд позов задовольнити.

Представники позивача в судовому засіданні з тих саме підстав, що і у попередньому розгляді справи підтримали позовні вимоги, пояснивши, що сторони проживали разом у не зареєстрованому шлюбі з 2002 року по жовтень 2012 року. Попередній шлюб позивач розірвав у 2005 році, після чого сторонами за спільні кошти, при цьому в основному за кошти позивача було придбано спірне майно. Сторони постійно проживали разом однією сімєю, виховували спільну дитину і наприкінці 2012 року припинили шлюбні відносини. На теперішній час позивач вважає, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу, при якому сторонам передається у власність майно, яким вони фактично користуються однакової вартості, тому представник позивача просила суд позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що дійсно підтримували близькі стосунки з позивачем, мають спільну дитину, але постійно разом не поживали однією сімєю без реєстрацію шлюбу, оскільки їх стосунки були мінливими і проживали вони переважною більшістю окремо. Щодо спірного майна відповідач стверджувала, що таке майно придбано за її особисті доходи, тому просила суд повністю відмовити в задоволенні поданого позову.

Представник відповідача також просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Перевіривши обставини справи та дослідивши надані суду докази, допитавши свідків судом встановлено наступне.

Спірним майном є нерухоме та рухоме майно, зареєстроване на імя відповідача ОСОБА_3, а саме:

- житловий будинок № 18 по вул. Садова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, літ. «А-1», житловою площею 66,3 кв. м., загальною площею 103,50 кв.м, надвірні будівлі: дві вбиральні літ. «Д, М», дві каналізаційні ями літ. «Е, Ж» колонка літ. «К», огорожа № 1 загальною вартістю 1383500 гривень, що придбаний за договором купівлі-продажу від 14.06.2005 року, та посвідчений нотаріально;

- квартира за розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 97,3 кв.м., загальною вартістю 1159626 гривень 00 копійок, яка була придбана за нотаріально-посвідченими договорами частинами в різний період, починаючи з 02.07.2009 року;

- автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску, номер шасі JMB0RK9604J000997 загальною вартістю 240344 гривень, придбаний 29.01.2011 року.

При вирішенні спору суд враховує положення ст. 74 СК України з урахуванням різної її редакції, а саме:

- в ред. до 16.01.2007 року, відповідно до якої визначено «Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою,

поширюються положення глави 8 цього Кодексу.»;

- та в ред. після 16.01.2007 року, що діє на теперішній час в ред. Закону України N 524-V

( 524-16 ) від. 22.12.2006, якою визначено «Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Незважаючи на різні форми тексту зазначеної норми закону, зміст такої норми, що існував в ред. до 16.01.2007 року не розповсюджувався на правовідносини чоловіка та жінки, що проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, якщо один із таких сторін перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, оскільки в такому випадку правовий режим спірного майна регулюється насамперед нормами глави 8 СК України між особами, що перебувають у шлюбі, а інші особи мали право оспорювати своє право власності на частку у спірному майні на загальних підставах, передбачених ЦК України.

Крім того, суд зобовязаний враховувати норму ст. 360-7 ЦПК України, якою визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд в цій справі не знаходить підстав для того, щоб відступити від правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. В цій постанові ВСУ визначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

При вирішенні цивільного спору необхідно врахувати, що згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На користь доводів позивача про факт сумісного проживання сторін надані показання свідків. Так Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Й, ОСОБА_11, ОСОБА_12, пояснили суду, що свідки тривалий час підтримують дружні стосунки із сторонами, багато часу провели разом і підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розпочали мешкати разом в період з 2002 року. Спочатку разом проживали за адресою по вулиці Гіршмана, в АДРЕСА_2, де на теперішній час зареєстрована відповідач. Зазначена квартира належить на праві власності позивачу. Пізніше, сторони переїхали мешкати на вулицю Кримську, будинок 8, поки в квартирі № 85, що належить батькам позивача, ОСОБА_1, робився ремонт, мешкали в сусідній орендованій квартирі № 86. Після закінчення ремонту переїхали у власну квартиру, де і народилася спільна дитина. В 2005 році сторони придбали будинок в смт. Пісочин, будинок знаходився в стані, непридатному для проживання та фактично підлягав повній реконструкції. Після проведеної реконструкції будинку та проведення суттєвих поліпшень родина у складі позивача - ОСОБА_1О, відповідача - ОСОБА_3О, їх спільної дитини сина ОСОБА_13, доньки та батька відповідача ОСОБА_3 переїхала до будинку в смт Пісочин для постійного проживання. Свідки також пояснили, що ОСОБА_3 за час проживання однією сімєю майже не працювала, джерелом прибутку їхньої родини були статки позивача ОСОБА_1, який повністю утримував відповідача, забезпечив їй навчання на контрактній основі з метою здобуття вищої освіти. Свідки також зазначили, що незважаючи на короткостроковий виїзд до Німеччини, починаючи з 2002 року позивач постійно мешкав на території України однією сімєю із ОСОБА_3 за цей час він лише декілька разів виїздив до Німеччини, при цьому тривалість кожної поїздки складала не більше 2 тижнів. Поїздки до Німеччини насамперед були обумовлені тим, що в Німеччині мешкали батьки позивача - ОСОБА_1

Свідки з боку відповідача ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не підтвердили факту тривалих сімейних стосунків між сторонами.

Крім того, наданою копією свідоцтва про народження серія І-ВЛ № 328234, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції встановлено, що 29 червня 2005 року складено актовий запис № 2109 про народження ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьками дитини записані ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Із тексту рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2005 року в справі № 2-1417/2005 судом встановлено, що позивач в період з 17.09.1994 року по 25 квітня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_16, з якою в період шлюбу виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, але сімейні стосунки у 2002 році припинені. Ініціатором розірвання шлюбу була дружина позивача, яка зазначила, що приводом для розірвання шлюбу є той факт, що ОСОБА_1 проживає з іншою жінкою з 2002 року, з якою виховує доньку останньої. В цій справі сторонами поділено майно, в тому числі і квартира, в якій зараз зареєстрована відповідач ОСОБА_3 Наданими суду копіями судових повісток в іншій справі підтверджено, що ОСОБА_3 отримувала судові повістки, направлені їй на адресу реєстрації в квартирі, що належить позивачу і розташована за адресою АДРЕСА_3.

Із наданих суду копій фотографій вбачається, що на знімках висвітлені різні періоди сумісного життя сторін, членів їх сімї, на деяких знімках зображені і свідки. Також знімки висвітлюють і суттєві поліпшення будинку, в якому проживали сторони.

Таким чином, суд вважає доведеним ту обставину, що сторони проживали разом після розірвання шлюбу позивачем, однак точний період, або періоди такого сумісного проживання надані суду докази достовірно не встановлюють.

Крім того, при новому розгляді справи судом встановлені обставини, приховані позивачем від суду. Так позивач приховав від суду дату набрання цим рішенням законної сили. Однак відповідачем надана суду копія ухвали судової колегії судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2005 року, якою підтверджено, що позивач розірвав шлюб с ОСОБА_16 саме 29.06.2005 року, а не у квітні 2005 року, як стверджував позивач.

Ця обставини свідчить про те, що до будинку № 18 по вул. Садова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, що придбаний за договором купівлі-продажу від 14.06.2005 року норми ст. 74 СК України не застосовуються, оскільки позивач в цей час перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. З цих підстав суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину зазначеного будинку.

Щодо іншого майна, на частину якого позивач просить визнати право власності суд виходить із наступного.

Надані суду копії довіреностей, якими відповідач уповноважувала позивача вчиняти дії від її імені, не можуть доводити ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету. Не підтверджують такі обставини і інші докази.

Зокрема, надані позивачем витяги із банківських рахунків підтверджують, що на його рахунках сумарно перебувало трохи більше 16900 доларів США. Але ті ж виписки підтверджують, що ОСОБА_1 в період з 29.08.2005 року по 29.09.2015 року жодного цента не витратив з цих рахунків, скільки витрати за картковими рахунками визначено цифрою «0,00».

Ні показання свідків, ні інші письмові докази не підтверджують ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету.

Відповідно до ст. 74 СК України, в розумінні правової позиції яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 суд визнає недоведеним, що під час придбання спірної квартири та автомобілю сторони вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача про визнання за ним права власності на спірні квартиру та автомобіль.

Згідно вимог п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. При цьому слід враховувати, що відповідно до змісту п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України встановленню підлягають лише факти, що мають юридичне значення.

В даному випадку встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу необхідно для визнання права спільної сумісної власності на спірне майно.

Оскільки факт сумісного проживання в цьому судовому засіданні не визначений конкретним періодом, на частину майна не розповсюджується правовий режим, передбачений ст. 74 СК України, а доказів ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету на час придбаня іншої частини майна суду не надано, то суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки факт сумісного проживання без визначеності конкретного періоду та без доведеності ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету в даному випадку не породжує ніяких фактів, що мають юридичне значення, в тому числі такий факт не породжує між сторонами правовідносин, передбачених ст. 74 СК України щодо спірного майна.

Підсумовуючи наведене, суд повністю відмовляє позивачу в задоволені позовних вимог і на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем відносить за його рахунок.

Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,88,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 віднести за його рахунок.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду, а особами, без участі яких постановлено рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляцію не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: Назаренко О.В.

.