АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1656/2017 Головуючий у 1-й інстанції - Батрин О.В.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 123,22 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26 жовтня 2016 року становить 310 297 грн. 62 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» 3 846 грн. сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У лютому 2016 року позивач ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 29 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 110/АП/75/2008-840, відповідно до якого відповідачу надано кредит на загальну суму 21 864,35 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,2% на місяць строком до 14 серпня 2015 року.

Однак, відповідач не виконує умови кредитного договору, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом, в зв'язку з чим станом на 2 жовтня 2015 року утворилась заборгованість за кредитом в сумі 7 287,24 доларів США, заборгованість по відсоткам в розмірі 1 668,66 доларів США, пеня у розмірі 3 167,32 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 256 446 грн. 19 коп.

У свою чергу, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, оскільки укладений договір про надання кредиту суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - у ньому не визначено детальний розпис вартості кредиту для споживача, в тому числі з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань, графік погашення кредиту. При укладенні договору банк не надав відповідачу інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, в результаті укладення кредитного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому просив, кредитний договір визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з банку 4 912,87 доларів США, переплачених коштів та зобов'язати банк подати до держателя або реєстратора Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення обтяження рухомого майна і подальше вилучення відповідного запису з реєстру обтяжень майна автомобіль Мазда-3, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув сум позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір 110/АП/75/2008-840, відповідно до якого відповідачу надано кредит на купівлю транспортного засобу Мазда -3, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на загальну суму 21 864,35 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,2% на місяць строком до 14 серпня 2015 року (а.с. 10-14).

Видача кредиту підтверджується меморіальним ордером та заявкою на видачу готівки (а 89-90).

Відповідно до п.2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору відповідач зобов'язувався повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно, до 18 числа поточного місяця, з кінцевим строком повернення кредиту - до 14 серпня 2015 року.

Відповідно до п. 5.1 договору у разі прострочення відповідачем строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Також згідно з п. 5.2 кредитного договору відповідач зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. кредитного договору, за кожен випадок.

Оскільки, вказані умови кредитного договору відповідач не виконував належно суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 2 жовтня 2015 року становить 12 123,22 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 7 287,24 доларів США, заборгованості по відсоткам в розмірі 1 668,66 доларів США, пені у розмірі 3 167,32 доларів США (а.с. 8-9).

Відповідно до ч. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягненнягрошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути 12 123,22 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 жовтня 2016 року становить 310 297 грн. 62 коп. (1 долар США = 25,59531400 грн.).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції, виходив з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу, тобто щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи відповідача про те, що банком не дотримані вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме йому не надано повної інформації щодо сукупної вартості кредиту, який фактично підлягає виплаті щомісячно, - є безпідставними, оскільки спростовується розділами 1 та 2 кредитного договору, відповідно до яких визначено суми платежів з повернення кредиту та процентів за його користування, порядок їх сплати (щомісячно).

Зокрема, умовами кредитного договору було погоджено зобов'язання позичальника

щодо:

- повернення кредиту та сплати банку передбачених п. 1.1.3.1. договору відсотків, шляхом сплати мінімального необхідного платежу, розмір якого складає 413, 25 доларів США (п. 2.2.1.);

- повернення коштів, отриманих в рамках кредитної лінії, та сплата банку передбачених п. 1.2.3. договору відсотків, шляхом сплати мінімального необхідного платежу (п. 2.2.2.);

- внесення чергових мінімальних платежів по кредиту, визначених у п.п. 2.2.1., 2.2.2. кредитного договору, щомісяця до 18 числа поточного місяця, а банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 20 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 18 числа поточного місяця вніс (повно або частково) суму мінімального платежу, внаслідок чого станом на 20 число поточного місяця не була погашена поточна заборгованість позичальника банк, починаючи з 21 числа поточного місяця, застосовує до позичальника санкції, передбачені цим договором.

З умов кредитного договору встановлено, що сторонами визначена форма погашення кредиту, як аннуїтетний платіж, який розуміє під собою виконання зобов'язань у період, передбачений кредитним договором, у рівних частках. У зв'язку з цим, необхідності складання графіку погашення заборгованості немає.

Крім того, умовами кредитного договору передбачено зобов'язання позичальника, в порядку погашення заборгованості, вносити щомісячний платіж у сталому розмірі - 413, 25 доларів США, що не спричиняло труднощів у вирахуванні сукупної вартості кредиту.

Зокрема, умовами кредитного договору передбачено зобов'язання позичальника оплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених п.п. 2.2.1., 2.2.2. договору (п. 4.3.3.); у разі прострочення позичальником строку оплати мінімальних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, позичальник оплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Вказана інформація була доведена до ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору, що підтверджується пам'яткою клієнта по умовам оформлення договору «Автопакет» (а.с. 96), анкетою-заявою (п. 1) (а.с. 97-98).

Таким чином, банк свій обов'язок виконав повністю, надавши відповідачу повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, який фактично підлягає виплаті щомісячно.

Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку, що підстав для визнання вказаного кредитного договору недійсним з підстав порушення положень ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» немає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що з 2012 року відповідач погашення кредиту здійснював нерегулярними платежами, що призвело до порушення умов договору кредиту, а з березня 2014 року відповідач не сплачував кредитні кошти взагалі, що підтвердив в апеляційному суді.

Як відповідач пояснив в апеляційному суді підставою несплати коштів за договором кредиту стало те, що банк відмовлявся приймати погашення платежів за кредитом. Також підтвердив, що письмового підтвердження відмови кредитора від отримання коштів не має, а тому підтвердити цей факт належними доказами не може.

За відсутності доказів колегія суддів вказане твердження оцінює критично.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що доводи відповідача про недотримання банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»», а саме щодо ненадання відповідачу повної інформації про сукупну вартість кредиту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відсутність такої інформації спростовується положеннями розділу 1 та 2 кредитного договору та сторонами визначена форма погашення кредиту, як аннуїтетний платіж, який передбачає виконання зобов'язань у період, передбачений кредитним договором, у рівних частках, у зв'язку з чим немає необхідності у складанні графіку погашення заборгованості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді