УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районного державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації, з урахуванням уточнень до позову, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № КІVРGА0000100п в розмірі 3 023 784,58 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу квартири кредитором, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією договору купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що позичальник ОСОБА_3 не виконує договірних зобов'язань з погашення кредиту, у зв'язку з чим за нею, на час звернення до суду з цим позовом, утворилась зазначена вище заборгованість.

Також позивач просив ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, зняти їх з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого поширюється на адресу спірної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № КІVPGА0000100п, яка станом на 26 квітня 2013 року складає 534 620,41 доларів США, з яких: 168 109,64 доларів США - заборгованість за кредитом, 104 131,23 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 18 360 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 100 тис. доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 143 988,25 доларів США - штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, шляхом продажу з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У решті позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором та ОСОБА_3 як позичальником укладено кредитний договір № KIVPGA0000100п на суму 180 тис. доларів США зі сплатою 11,04 % річних з кінцевим терміном погашення - 18 травня 2017 року.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачена сплата позичальником пені на користь банку у розмірі 3 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше 75 грн за кожен день прострочення платежу.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 08 травня 2007 року між указаними сторонами кредитної угоди укладено договір іпотеки, в силу якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_3. Вартість квартири сторони визначили у розмірі 1 136 250 грн.

Оскільки позичальник ОСОБА_3 не виконувала договірні зобов'язання щодо погашення кредиту, на час звернення позивача до суду з цим позовом позичальник має заборгованість, що становить: заборгованість за кредитом - 168 109,64 доларів США; заборгованість за відсотками - 104 131,23 доларів США; заборгованість за комісією - 18 360 доларів США; пеня - 2 589 164,17 доларів США; штраф - 31,29 доларів США (фіксована частина); штраф - 143 988,25 доларів США - (процентна складова), всього: 3 023 784,58 доларів США.

Представник відповідача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечували існування заборгованості за кредитом, проте зазначали, що її розмір менший, ніж зазначений позивачем. У той же час ОСОБА_3 свого розрахунку заборгованості не надала і правильність розрахунку, визначеного банком, не спростувала.

Відповідач, як майновий поручитель зобов'язувалася перед банком відповідати власним майном за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором, тому суд дійшов висновку про звернення стягнення на квартиру, яка належить відповідачу на праві власності та є предметом іпотеки.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нарахована пеня в розмірі 2 589 164,17 доларів США. Разом із тим суд застосував ст. 551 ЦК України, зменшивши розмір пені до 100 тис. доларів США з посиланням на те, що нарахована пеня значно перевищує суму основного боргу за кредитом - 168 109,64 доларів США, та за відсотками - 104 131,23 доларів США.

Установлено, що на час розгляду справи у спірній квартирі фактично проживають і зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3, яка є представником також неповнолітнього сина ОСОБА_4, її донька ОСОБА_5, яка діє також в інтересах свого сина ОСОБА_6

Оскільки, як встановлено судом, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_3 була придбана відповідачем до отримання спірного кредиту і не за кредитні кошти.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позичальник не виконувала договірні зобов'язання щодо погашення кредиту, на час звернення позивача до суду з цим позовом, 26 квітня 2013 року за позичальницею виникла заборгованість, а тому банк як іпотекодержатель, набув право на задоволення вимог про повернення заборгованих йому коштів шляхом звернення стягнення на квартиру заставлену в іпотеку позичальником.

Проте з указаними висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень ст. 39 Закону України "Про іпотеку".

Крім того, положеннямичч. 1, 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте ч. 3 ст. 39 цього Закону передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

За положеннями ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-340цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі ст. 590 ЦК Українизвернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК Україниобчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (чч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року № 6-100цс14, від 4 листопада 2015 року № 6-1120цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте суди зазначені положення законодавства не врахували та, зменшивши неустойку, не встановили значного перевищення її розміру відносно кредитної заборгованості, не перевіривши за який період нараховувалась пеня, а визначаючи заборгованість по пені та штрафу не перевірили чи не є це подвійна відповідальність.

За правилами ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року № 3-29гс15, яка згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 213, 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню.

Суди в порушення наведених вище правових норм та вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України, не з'ясували і не встановили чи мали місце обставини, якими обґрунтовували сторони вимоги й заперечення, та якими доказами вони підтверджуються або спростовуються, а саме: не визначилися, що пеня має обчислюватися та стягуватися лише в національній валюті України - гривні, належним чином не перевірили, не дослідили наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, не з'ясували з чого вона складається та за який період нарахована, не встановили дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначилися з обсягом відповідальності відповідача.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з метою забезпечення своєчасного розгляду справи та вирішення спору між сторонами колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за можливе скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

КасаційнускаргуОСОБА_3 задовольнитичастково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу передати в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко