Справа № 729/229/17
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2017 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі :

головуючого судді Демченко Л.М.,

за участю секретарів Іллюши Т.Л., Савости К.Ю. ,

позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і ОСОБА_3» про визнання додатку та доповнення до договору оренди землі недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання додатку та доповнення до договору оренди землі недійсними. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.06.2006 року між нею та ТОВ «Земля і ОСОБА_3» було укладено типовий договір оренди землі №316. Вказаний договір зареєстровано у Бобровицькому районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис № 52 від 03.03.2007 року. Об`єктом оренди є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,75 га., яка належить їй на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №413884 від 16.01.2006 року. Зазначає, що 01.10.2015 року їй було надано представником орендаря для ознайомлення проект додаткової угоди до договору оренди землі, в якому вона поставила свій підпис. У зв`язку із спливом терміну дії договору 03.03.2017 року, вона в письмовій формі 05.12.2016 року повідомила керівника ТОВ «Земля і ОСОБА_3» про небажання продовжувати строк дії договору після закінчення його дії. Не отримавши відповіді на письмове звернення, при особистому зверненні до товариства, їй було вручено примірник Додатку №1 від 01.10.2015 року до договору оренди землі №52 від 03.03.2007 року та примірник інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.03.2016 року Ознайомившись з додатком № 1 до договору, вона виявила, що в графі «орендодавець» невідомою особою поставлено від її імені рукописний підпис який і зовні схожий на її підпис, а ознайомившись з доповненням № 1 до договору виявила, що в графі « орендодавець» невідомою особою від руки написано її прізвище та поставлено підпис який їй не належить. Додаток до договору вона підписала під впливом помилки вважаючи, що підписує саме проект додаткової угоди, а доповнення взагалі не підписувала. Тому просить визнати вищезазначені додаток та доповнення до договору оренди землі недійсними.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених в позові. При цьому представник позивачки в судовому засіданні уточнив, що Додаток №1 до договору був підписаний ОСОБА_1 внаслідок помилки, а Доповнення до договору підписано не позивачкою, тому вважає що даний правочин вчинений відповідачем під впливом обману.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, пояснивши при цьому, що ОСОБА_1, отримуючи орендну плату в грошовій та натуральній формі підтвердила свою волю на укладення Додатку та Доповнення до договору. Окрім цього, звертаючись із позовними вимогами, позивачка не надала доказів, які свідчили б про помилку з її боку щодо істотних обставин правочину, а також про введення її в оману при підписанні Додатку до договору.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. В подальшому розгляд справи проводився без участі представника третьої особи, належно повідомленого про час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку, виходячи із слідуючого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №413884 від 16.01.2006 року є власником земельної ділянки площею 3,75 га., кадастровий номер :03:000:0552, яка розташована на території Пісківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.106).

27.06.2006 року між ТОВ «Земля і ОСОБА_3» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки №316, строком на 10 років, зареєстрований у Бобровицькому районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 03.03.2007 року за № 52 (а.с.105).

З доповнення №1 від 24.05.2011 року, до договору оренди землі вбачається, що воно укладене між ОСОБА_1 та ТОВ « Земля і ОСОБА_3» і цим доповненням були внесені зміни до договору оренди землі щодо розміру та форми орендної плати (а.с. 104).

Звертаючись із позовною вимогою про визнання Доповнення №1 від 24.05.2011 року недійсним позивачка посилається на те, що доповнення вона не підписувала, а тому є всі підстави для визнання правочину недійсним.

Відповідно до норми ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з п. 36 договору оренди землі зміни умов договору здійснюються у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною( сторонами ) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі і щодо розміру орендної плати, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Волевиявлення є важливим чинником без якого не можливе вчинення правочину що узгоджується зі свободою договору установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа в якому фіксуються правові наслідки. Отже моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.02.2014 року та від 25.12.2013 року ( справа № 6-162 цс 13, справа № 6-118 цс 13).

Разом із тим цивільні права та обовязки на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору набуваються після відповідної державної реєстрації. Згідно ст. 20 Закону України « Про оренду землі» у редакції чинній на момент укладення спірного договору, договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації.

Верховний суд України в п. 8 Постанови Пленуму № 9 від 6.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними звертає увагу судів на те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. При цьому слід розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати; не затверджено правочин вищим органом господарського товариства, якщо це передбачено в законі чи статуті товариства; не здійснено державну реєстрацію правочину в разі, коли законом ця обставина визначена як момент його вчинення). Встановивши, що правочин є неукладеним, суд на цій підставі залишає позов про визнання правочину недійсним без задоволення. Наслідки недійсності правочину до неукладеного правочину не застосовуються, оскільки вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК, відповідно, підстав для його задоволення немає.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі « Орендодавець» в Доповненні № 1 від 24.05.2011 року до договору оренди землі № 52 від 03 березня 2007 року, укладеного щодо земельної ділянки площею 3,75 га., кадастровий номер :03:000:0552, сторонами якого зазначені: орендодавець ОСОБА_1, орендар Товариство з обмеженою відповідальністю «Земля і ОСОБА_3» виконано не ОСОБА_1, а іншою особою ( а.с.179-183).

Оскільки, доповнення до договору оренди землі підписане не ОСОБА_1, а отже відсутня згода на зміну умов договору, а саме, щодо розміру орендної плати, яка є істотною умовою, і не здійснена реєстрація даного доповнення, відносно чого не заперечували сторони, тому суд приходить до висновку, що даний правочин є неукладеним. Встановивши, що правочин є неукладеним, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання доповнення до договору оренди слід залишити без задоволення.

Так як даний правочин є неукладеним, не заслуговують на увагу твердження представника позивачки відносно визнання його недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

Звертаючись до суду з іншою вимогою, зокрема про визнання правочину- додатку № 1 до договору оренди землі, недійсним, ОСОБА_1 посилається на те, що вона підписала вказаний додаток під впливом помилки, оскільки вважала, що підписує проект додаткової угоди.

З вищезазначеного додатку вбачається, що він укладений між позивачкою та ТОВ « Земля і ОСОБА_3» 01.10.2015 року і ним змінено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, форму та розміри орендної плати та визначено термін дії договору до 31.12.2026 року (а.с. 5 ). Даний правочин зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ( а.с. 5,60 ).

Згідно зі ст. 2 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно- офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу, або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням . Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків , встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Позивачкою, всупереч вимог ст. 57-60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів відносно того, що правочин підписаний нею внаслідок помилки.

Твердження позивачки та її представника відносно того, що вона підписувала не додаток, а його проект, з яким вона повинна була погодитись чи не погодитись у місячний термін не заслуговують на увагу, оскільки дані вимоги стосуються поновлення договору оренди землі по закінченню строку на який було укладено договір оренди, згідно з вимогами ст. 33 Закону « Про оренду землі», а в даному випадку мали місце внесення змін до договору оренди, що регулюються ст. 30 вказаного Закону. Додаток до договору укладений 01.10.2015 року, а строк дії договору оренди закінчується в 2017 році. Отже моментом укладення додатку до договору слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов - 01.10.2015 року, тобто до закінчення строку дії договору оренди. Крім того, в тексті додатку № 1 не зазначено, що це є саме проект і з ним ознайомлений орендодавець. Також не можуть бути взяті до уваги твердження представника позивачки щодо введення її в оману при підписанні вищевказаного додатку представниками товариства, так як на підтвердження цього не надано жодного доказу.

При цьому суд звертає увагу, що текс додатку № 1 до договору оренди землі надрукований шрифтом достатнім для його прочитання , та те, що позивачка враховуючи її вік є особою, яка здатна правильно сприймати фактичні обставини правочину, в тому числі і ті зміни, які відображені в вищезазначеному документі .

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачкою не представлено суду належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності у неї волевиявлення на укладення спірного додатку чи наявність інших обставин, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203,ст. 215 ЦК України, а також ст. 15 Закону України « Про оренду землі» .

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним додатку до договору оренди землі задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.8-11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 203, 207, 210, 215, 229, 230, 638, 640, 651, 654 ЦК України, ст. 15, 18,20, 30, 33 Закону України «Про оренду землі», ст. 2 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд ,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і ОСОБА_3» про визнання додатку та доповнення до договору оренди землі недійсними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області через Бобровицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами , які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Суддя Л.М.Демченко