Ухвала

іменем україни

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

КарпенкоС.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 2 лютого

2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до Міністерства оборони України, посилаючись на те, що з 3 листопада

1987 року по 2 серпня 1988 року він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій. У 1987 році при виконанні інтернаціонального обов'язку у вищезазначеній республіці отримав вогнепальні осколкові поранення голови, та ноги, ЗЧМТ (контузія 1987 року). Після проведення лікування зазначених поранень стан його здоров'я не покращився та він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.

Зазначав, що у зв'язку з отриманням зазначених поранень йому встановлена третя група інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби.

Вказував, що у зв'язку з такими обставинами під час проходження військової служби та встановленням інвалідності йому завдано моральної шкоди.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 2 лютого 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у 1984 році у Демократичній Республіці Афганістан ОСОБА_3 отримав поранення, йому встановлена третя група інвалідності, що є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби. Моральну шкоду має відшкодувати держава в особі Міністерства оборони України

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що з 3 листопада 1987 року по 2 серпня 1988 року ОСОБА_3 проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої Радянської армії у період бойових дій.

У 1987 році при виконанні інтернаціонального обов'язку в Демократичній Республіці Афганістан, отримав вогнепальні осколкові поранення голови, та ноги, ЗЧМТ (контузія 1987 року).

29 червня 2016 року позивачу встановлена третя група інвалідності унаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що у зв'язку з травмою, отриманою при виконанні інтернаціонального обов'язку в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій розвинулись хвороби та погіршився стан його здоров'я. Зазначав, що він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, витрачає значні кошти на лікування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідили, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. При цьому Міністерство оборони України доводило відсутність своєї вини, але суди належної оцінки їх доводам не надали.

Крім того, суди не звернули увагу на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Також у порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України про те, що якщо спір не врегульовано до судового розгляду, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суди належним чином не визначились із суб'єктом цивільно-правової відповідальності.

Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

При цьому, застосувавши Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суди не звернули увагу на необхідність застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Таким чином, судові рішення фактично ухвалені на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 2 лютого

2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко С.О. Карпенко

І.М. Фаловська