Номер провадження: 22-ц/785/554/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одесі від 14 грудня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

21 грудня 2015р. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, якій остаточно уточнив, просили суд на підставі ст.391 і ст.405 ЦК України визнати ОСОБА_4 особою яка втратила право користування квартирою №91 в будинку № 5/4 по вулиці Базарна в м. Одесі, посилаючись на те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 знаходилися у зареєстрованому шлюбі до 10 вересня 2013р., та 22 вересня 2013р. ОСОБА_4 добровільно залишив квартиру, вивіз з квартири всі цінні речі, переїхав на проживання у власний будинок № 29-а по вулиці Недєліна в м. Одесі, 29-а.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, подав зустрічну позовну заяву, в якій просив суд вселити його в кімнату загальною площею 14,0кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.94-96).

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказав, що спірну квартиру він отримав як суддя апеляційного суду Одеської області. В подальшому незаконно спірна квартира була приватизована ОСОБА_2 та ОСОБА_3, але він продовжував там жити до хвороби своєї матері, внаслідок якої між ним та його колишньою дружиною погіршилися стосунки, він вимушений був розірвати із нею шлюб. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 змінила замки та відмовила йому в доступі до його особистих речей, частину яких видала йому тільки після втручання дільничного інспектора.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одесі від 06 грудня 2016р. позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, і ОСОБА_4 обєднанні в одне провадження (а.с.117-а).

Рішенням Приморського районного суду м. Одесі від 14 грудня 2016р. у задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Вселено ОСОБА_4 в кімнату загальною площею 14,0кв.м., яка визначена в технічному паспорті на квартиру під номером 7 в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.151-153).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу з проханням скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення її позову, відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4, посилаючись на те, що суд в порушені вимог процесуального і матеріального права не задовольнив її позов, не прийняв до уваги усі обставини по справі (а.с.160-165).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2, її представника, яка діє і в інтересах ОСОБА_3, адвоката в інтересах ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовивши у задоволені позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведений факт відсутності відповідача ОСОБА_4 в спірній квартирі без поважних причин, а також факт його добровільного виселення зі спірної квартири.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та задовольнив зустрічний позов ОСОБА_4

Частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст.383 ЦК України).

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Пунктом 39 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71,72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до вимог ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням судам необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за собою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення або ж для відмови їй у цьому.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження №65/01-06 Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 07 лютого 2008р. відповідно до клопотання голови Апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2008р. був затверджений протокол засідання президії Апеляційного суду Одеської області про надання судді Кулаковському А.О. трикімнатної квартири (будівельний № 46, в подальшому номер 91), житловою площею 55,2кв.м. по вулиці Базарна, будинок № 5 в м. Одесі з урахуванням права на додаткову житлову площу згідно пункту 3.2. вищевказаного розпорядження.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4 02 грудня 2009р. був виданий ордер серії МР № 8282 на право зайняття жилого приміщення: ізольованої 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 складом сімї з трьох осіб: ОСОБА_4 наймач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_3 дочка (а.с.99).

Таким чином, спірна квартира була отримана саме ОСОБА_4 з урахуванням додаткової житлової площі, яка йому була надана як судді.

В судовому засіданні першої інстанції позивачка ОСОБА_2 вищевказані обставини не заперечувала, а також не заперечувала і той факт, що ОСОБА_4 користувався в спірній квартирі кімнатою загальною площею 14,0 кв.м., яка визначена в технічному паспорті на квартиру під номером 7.

Розпорядженням органу приватизації Одеської міської ради від 22 січня 2010р. №215568 спірну квартиру було приватизовано лише за позивачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та 22 січня 2010р. видано свідоцтво про право власності на житло, за яким спірна квартира належить їм на праві часткової власності в рівних частках.

Судова колегія звертає увагу на розяснення викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судом було встановлено, що на початку 2013р. мати ОСОБА_4 ОСОБА_5 перенесла інсульт та потребувала постійного стороннього догляду, який їй надавав саме ОСОБА_4 ОСОБА_4 у звязку з хворобою матері був вимушений тривалий час знаходитися з нею, за адресою вулиця Недєліна, 29-а, в м. Одесі, що підтверджується довідкою голови ОСНК мікрорайону «Чубаївка» від 27 липня 2016р. на а.с.100, актом, складеному 27 липня 2016р. головою ОСНК мікрорайону «Чубаївка», підписаним сусідами хворої ОСОБА_2 (а.с.101), лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 (а.с.103).

Фактично сторонами в судовому засіданні першої інстанції не заперечувався факт погіршення відносин з початку 2013р., що призвело до розірвання шлюбу 10 вересня 2013р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.13).

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги твердження ОСОБА_2 відносно того, що ОСОБА_4 добровільно забрав цінні речі та віддав ключі від спірної квартири, оскільки в матеріалах справи є відповідь Приморського РВС від 12 квітня 2014р. №31/17-Д-1167, з якої вбачається, що ОСОБА_4 було запропоновано звернутися до суду з приводу вселення до спірної квартири, та направлялися повістки на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до дільничного інспектора (а.с.104,122,124).

Судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта ОСОБА_2, що згідно акту від 22 вересня 2013р. ОСОБА_6 вказав, що не має матеріальних претензій до неї, оскільки в даному акті не вирішувалися питання, повязані зі спірною квартирою, а також в даному акті не має жодної згадки про добровільну передачу ОСОБА_4 ключів від квартири, а лише перераховані речі, які використовувалися ОСОБА_4 для роботи (а.с.14).

Статтями 13, 41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності, та зазначено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: В.А. Станкевич

ОСОБА_7