АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 752/9524/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3580/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача суму завданої майнової шкоди у розмірі 64 073,58 грн. та судовий збір у розмірі 640,74 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06 вересня 2015 року в м. Києві по вул. Монтажників, 26 за участю автомобілів VOLKSWAGEN POLO державний реєстраційнийномер НОМЕР_2, який належить на праві власності відповідачу та автомобіля TOYOTA COROLLA державний реєстраційний номер НОМЕР_3, який належить позивачу сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено вказані транспортні засоби. Винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача по справі, цивільна відповідальність якого була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Лафорт» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб у розмірі 50 000 грн. 19 листопада 2012 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Лафорт» з заявою про страхове відшкодування у сумі 49 000 грн., однак на день звернення із позовом до суду майнова шкода не було відшкодована відповідачу ні страховою компанією ні відповідачам

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року позов задоволено.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції взяв до уваги не належні докази, оскільки, на думку апелянта, позивач надав копії оцінки експерта, які викликають сумніви.

Також, апелянт посилається на те, що не надано доказів повноважень експерта, який готував висновок.

Крім того, апелянт посилається на ряд сумнівних питань при підготовці до проведення експертизи, а також на ту обставину, що суд першої інстанції не повідомив відповідача належним чином про розгляд справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач у судове засідання двічі не з'явився, повідомлявся про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачу на праві власності належить автомобіль TOYOTA COROLLA 2008 року випуску, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4.

06 вересня 2012 року о 13 год. 00 хв. ОСОБА_5 в м. Києві по вул. Монтажників, 26 керуючи автомобілем Фольксваген державний номерний знак НОМЕР_2 не вибрав безпечну швидкість руху, не впорався з керування і скоїв зіткнення з автомобілем Тойота державний номер НОМЕР_3, що призвело до їх механічних пошкоджень, чим порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 30.10.2012 року по справі №3-7986/12 (2609/21865/12) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до полісу серія AB № 3229693 станом на 06 вересня 2015 року відповідальність ОСОБА_5 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт».

Постановою Господарського суду м. Києві від 10.09.2014 року по справі № 910/20063/13 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Лафорт» визнано банкрутом та призначено ліквідаційну процедуру.

Разом з тим, відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вбачається, що Приватне акціонер товариство «Страхова компанія «Лафорт» перебуває в стані припинення.

З висновку експерта ОСОБА_6 № 05/09 від 30 жовтня 2012 року вбачається, що розмір матеріальної шкоди, завданий автомобілю Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 в наслідок пошкодження його при дорожньо-транспортній пригоді складає 113 073 грн. 58 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, правильно розглянув справу на основі наданих сторонами доказів та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги надану позивачем оцінку.

Так, відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Звертаючись до суду з позовом, на підтвердження розміру збитків, ОСОБА_2 надав суду копії висновку експерта ОСОБА_6 № 05/09 від 30 жовтня 2012 року з якого вбачається, що розмір матеріальної шкоди, завданий автомобілю Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 в наслідок пошкодження його при дорожньо-транспортної пригоді складає 113 073 грн. 58 коп. (а.с.10-17).

Інших даних щодо розміру збитків відповідачем надано не було.

ОСОБА_1 приймав участь у справі в суді першої інстанції, що підтверджується журналами судових засідань від 11.08.2015р. та від 18.08.2015р. (а.с.62-63, 68-69), проте жодних клопотань про долучення до справи доказів, чи про виклик експерта-оцінщика, який готував наданий позивачем висновок, чи про призначення експертизи для визначення розміру збитків суду не заявляв.

Посилання апелянта на те, що суду було надано копію висновку є також безпідставними.

Так, відповідно до ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вже зазначалося, ОСОБА_1 приймав участь у справі та був присутнім в судових засіданнях 11.08.2015р. та від 18.08.2015р., проте не висловлювався про те, що має сумніви в достовірності копії висновку та не просив суд витребувати оригінал висновку.

Колегією суддів не встановлено обставин, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено відповідачу у дослідженні якихось доказів чи неправомірно відмовлено у задоволенні якихось клопотань.

Посилання апелянта на сумніви щодо повноваження експерта,який готував висновки є також не обґрунтованими.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів, виданого Фондо державного майна України 05 листопада 2002 року, ОСОБА_6 має право здійснювати оцінку майна, зокрема, оцінку автотранспортних засобів (а.с.52).

Крім того, позивачем була надана копія свідоцтва НОМЕР_5, виданого ОСОБА_6 про те, що йому рішенням Центрального експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України від 05 грудня 2007 року присвоєно (підтверджено) кваліфікацію судового експерта з правом проведення авто товарознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 - визначення вартості дорожніх транспортних засобів, розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу (а.с.51). З копії вбачається, що свідоцтво дійсне до 25 лютого 2014 року, експертне ж дослідження було проведено 30 жовтня 2012 року.

Таким чином, жодних підстав, які б давали привід для сумніву щодо належності проведеного експертного авто товарознавчого дослідження № 05/09 від 30 жовтня 2012 року по визначенню матеріального збитку автомобіля позивач, колегією суддів не вбачається.

Також, колегія суддів бере до уваги, що відповідач не вказував на будь які порушення при проведенні оцінки, не погоджуючись тільки із визнеченою кінцевою сумою збитку, висновок не оскаржував у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді