провадження 2/201/332/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарями Пухловою О.О. і ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу приміщення недійсним і стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 15 серпня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що ОСОБА_2, було подано 26 липня 2016 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2016 року позовну заяву йому повернуто. У відповідності до от. 114 ЦПК України (на той час), позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Виходячи з того, що дане майно зареєстроване у Жовтневому районі м Дніпропетровська, він і вважає за необхідне звернутися саме до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року по цивільній справі 412/330/2012, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на магазин непродовольчих товарів приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54.9 кв. м., ґанок літ. А-5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського буд. 13, прим. 5, встановивши вартість предмета іпотеки у розмірі 994 000.00 гри., у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5, яка складається з 113 233.60 швейцарських франків, що еквівалентно 529 754.70 грн., з яких 110 569.35 швейцарський франків, що еквівалентно 517 416.40 грн. - заборгованість за простроченим кредитом 1836.75 швейцарських франків, що еквівалентно 8 593.09 грн. - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 586.45 швейцарських франків, що: еквівалентно 2743.64 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 214.05 швейцарських франків, що еквівалентно 1001.44 грн. - пеня з несвоєчасну погашення заборгованості за користування кредитом, відповідно до кредитного договору; №0 від 20 листопада 2006 року та договору про відступлення права вимоги від 20 червня 2008 року; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено; ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року залишено без змін. У вересні 2013 року ОСОБА_5 до ОСОБА_2 було подано позовну заяву про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів. 27 квітня 2015 року ОСОБА_5 подано заяву про уточнення позову, в якій вона просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в розмірі 364 845730 грн., які підлягають відшкодуванню іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Ухвалою про забезпечення позову Бабушкінського районного суду щ Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року по справі № 200/11556/13ц, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. l-5, загальною площею 54.9 кв. м., ґанок літ. а 5 на першому поверсі житлового будинку літ. А- 3. що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5. Про існування даної ухвали позивачу досить тривалий час нічого не було відомо.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 грудня 2013 року, державним реєстратором ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 9511965 від 25 грудня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5 загальною площею 54.9 кв. м, ґанок літ. а-5 а першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13 прим. 5.

Між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 грудня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим, 5), який зареєстровано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального| округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 2609. Продажі і магазину непродовольчих товарів здійснено за 529 754.70 грн., які позивач отримав повністю до підписання цього договору.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року по цивільній справі № 200/11556/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року (провадження № 22-ц/774/2294/2014), апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року по справі № 6-26587св14. скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 червня 2014 року, справу повернено на новий розгляд. До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 27 квітня 2015 року подано заяву про уточнення позову, в якій вона просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в розмірі 364 845.30 грн. які підлягають відшкодуванню іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року по цивільній справі № 200/11556/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі, прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 286.30 грн.. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року (провадження № 22-ц/774/8728/15), апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року - залишено без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року вмотивовано наступним: «Апеляційним судом Дніпропетровської області 29 березня 2013 року було визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, яке належало ОСОБА_5, вартістю 994 000.00 грн. в рахунок погашення її заборгованості в розмірі 529 754.70 грн., що на 464 245.30 грн. більше, ніж фактична заборгованість позивача. Встановлені вказаним рішенням обставини у відповідності до ст. 61 ЦПК України (на той час) не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Керуючись судовою практикою та рішенням апеляційною суду Харківської області від 08 лютого 2013 року по справі № 2018/8371/12р. (провадження № 22ц/790/175/20131 р.) перевищення 90% вартості предмету іпотеки становить: 543 675.00 гри. (Звіт про оцінку, виданий 31 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_7, грошова оцінка на момент набуття прав власності ) - 529 754.70 гри. (розмір погашеної заборгованості ОСОБА_2С яка встановлена рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року по цивільній справі 412/330/2012) = 13920.30 грн., 13920.30 гри. х 90% = 12 528.27 грн.. Бабушкіиський районний суд м. Дніпропетровська прийняв рішення в якому вирішив, що потрібно враховувати вартість магазину непродовольчих товарів, яку вказав у рішенні від 29 березня 2013 року апеляційний суд Дніпропетровської області, а саме - 994 000.00 грн.. Таким чином, позивачем продано магазин непродовольчих товарів за суму, яка, на його думку, навіть не покрила суму понесених ним збитків, що відповідно є для нього неприйнятним. Після того, як з нього було стягнуто кошти на користь ОСОБА_5, позивач зрозумів , що продав магазин непродовольчих товарів за ціну яка його не влаштовує, адже дана ціна не покриває навіть понесених ним збитків.

Крім того, як згодом йому стало відомо від його представника за довіреністю ОСОБА_8, що ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року, була чинна та не скасована на момент укладання договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року укладеного між ОСОБА_3 та ним, ОСОБА_2.

Дане обґрунтовується ще положеннями (на той час) ст. 154. 155 ЦПК України, які закріплюють підстави скасування забезпечення позову.

Для себе позивач розуміє, що під час укладання договору купівлю-продажу магазину непродовольчих товарів з ОСОБА_9 він порушив вимоги ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року та здійснив його відчуження. Таким чином, даний договір купівлі-продажу від 30.12.2013 року був укладений всупереч ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року та накладення арешту, на спірний магазин непродовольчих товарів; порушив принцип правового інституту про забезпечення позову та гарантування позивачам виконання рішення за рахунок арештованого майна. Все це є механізмами держави в регулюванні суспільних відносин, які держава гарантує та забезпечую, а отже їх порушення безпосередньо суперечить інтересам держави

Позивач вважає, що вказаний договір разом з подальшою реєстрацією права власності підлягають визнанню недійсними, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі сторони, укладений в період дії заборони суду на такі дії. На неодноразові звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання спірного договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню вказаного спірного договору і подальша реєстрації права власності неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, стосовно купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів за адресою: місто Дніпро, вулиця Дзержинського (зараз Вернадського), буд. 13, приміщення 5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 2609, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що вказаний спірний договір укладався законно і в передбаченому законом порядку з нотаріальним посвідченням і державною реєстрацією; про спори в інших судах вони знали, але ніякої заборони суду на час укладання угоди не було, про ухвалу суду вони не знали, нотаріус все перевіряв, все було зроблено правильно. Все ними зроблено згідно вимог закону. Правильність їх дій та відповідність укладених договорів закону підтверджена іншими справами. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; в письмовому зверненні до суду вказала на те, що з її боку всі істотні умови спірного правочину вона виконала, своїх порушень відносно позивача чи відповідачів допущено не було. Ніяких інших зобовязань відносно сторін на себе не брала і не бере, будь-якої шкоди не завдавала. Фактично просила і не заперечувала проти розгляду справу без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної третьої особи (чи її представника) згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_2, було подано 26 липня 2016 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2016 року позовну заяву йому повернуто. У відповідності до от. 114 ЦПК України (на той час), позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Виходячи з того, що дане майно зареєстроване у Жовтневому районі м Дніпропетровська, він і вважає за необхідне звернутися саме до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року по цивільній справі 412/330/2012, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на магазин непродовольчих товарів приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54.9 кв. м., ґанок літ. А-5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського буд. 13, прим. 5, встановивши вартість предмета іпотеки у розмірі 994 000.00 гри., у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5, яка складається з 113 233.60 швейцарських франків, що еквівалентно 529 754.70 грн., з яких 110 569.35 швейцарський франків, що еквівалентно 517 416.40 грн. - заборгованість за простроченим кредитом 1836.75 швейцарських франків, що еквівалентно 8 593.09 грн. - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 586.45 швейцарських франків, що: еквівалентно 2743.64 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 214.05 швейцарських франків, що еквівалентно 1001.44 грн. - пеня з несвоєчасну погашення заборгованості за користування кредитом, відповідно до кредитного договору; №0 від 20 листопада 2006 року та договору про відступлення права вимоги від 20 червня 2008 року; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено; ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року залишено без змін. У вересні 2013 року ОСОБА_5 до ОСОБА_2 було подано позовну заяву про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів. 27 квітня 2015 року ОСОБА_5 подано заяву про уточнення позову, в якій вона просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в розмірі 364 845730 грн., які підлягають відшкодуванню іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Ухвалою про забезпечення позову Бабушкінського районного суду щ Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року по справі № 200/11556/13ц, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. l-5, загальною площею 54.9 кв. м., ґанок літ. а 5 на першому поверсі житлового будинку літ. А- 3. що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5. Про існування даної ухвали позивачу досить тривалий час нічого не було відомо.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 грудня 2013 року, державним реєстратором ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 9511965 від 25 грудня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5 загальною площею 54.9 кв. м, ґанок літ. а-5 а першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13 прим. 5.

Між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 грудня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим, 5), який зареєстровано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального| округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 2609. Продажі і магазину непродовольчих товарів здійснено за 529 754.70 грн., які позивач отримав повністю до підписання цього договору.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року по цивільній справі № 200/11556/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року (провадження № 22-ц/774/2294/2014), апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року по справі № 6-26587св14. скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 червня 2014 року, справу повернено на новий розгляд. До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 27 квітня 2015 року подано заяву про уточнення позову, в якій вона просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в розмірі 364 845.30 грн. які підлягають відшкодуванню іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року по цивільній справі № 200/11556/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі, прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 286.30 грн.. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року (провадження № 22-ц/774/8728/15), апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року - залишено без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року вмотивовано наступним: «Апеляційним судом Дніпропетровської області 29 березня 2013 року було визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, яке належало ОСОБА_5, вартістю 994 000.00 грн. в рахунок погашення її заборгованості в розмірі 529 754.70 грн., що на 464 245.30 грн. більше, ніж фактична заборгованість позивача. Встановлені вказаним рішенням обставини у відповідності до ст. 61 ЦПК України (на той час) не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Відповідно до ч. З ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечення іпотекою вимог іпотеко держателя.

90% вартості предмета іпотеки визначеної рішенням суду, складає: 994 000 грн. х 0.9 = 894 600 грн.. Перевищення вказаних 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог складає: 894 600 грн. - 529 754.70 грн. = 364 845.30 грн.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2016 року за виконавчим листом № 200/11556/13-ц виданого 07 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 286.30 грн. відкрито виконавче провадження № 51384211. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2016 року за виконавчим листом № 200/11556/13-ц виданого 07 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 186.30 грн. відкрито виконавче провадження № 51384211. Постановою про відкладенні провадження виконавчих дій від 24 червня 2016 року головним державним виконавцем Пасовою О.О. надано позивачу строк до 06 липня 2016 року самостійно виконати рішення суду. Відповідно до банківської квитанції, копію якої надано суду в якості доказу, позивачем 06 липня 2016 року в повному обсязі сплачено за реквізитами, вказаними державним виконавцем у супроводжувальному листі до постанови про відкриття виконавчого провадження, на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 286.30 грн. по виконавчому провадженню № 51384211. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 18 липня 2016 року головним державним виконавцем Пасовою О.О. закрито виконавче провадження № 51384211.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем магазин непродовольчих товарів було продано за суму 529 754.70 грн. та відшкодовано ОСОБА_5 кошти на загальну суму 368 286.30 грн., тому різниця отриманих та виплачених коштів становить: 529 754.70 грн. - 368 286.30 грн. = 161 468.40 грн.. Позивач вважав, що відповідно до ч. З ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечення іпотекою вимог іпотекодержателя. На його думку згідно ч.3 ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку» дана норма може бути застосована з моменту набуття права власності. Частиною 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав; їх виникнення перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина 2 вказаної статті встановлює, що державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. З ОСОБА_10 України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до ОСОБА_10, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм, моментом набуття права власності на предмет іпотеки не прийняте рішення апеляційним судом від 29 березня 2013 року, а саме момент державної реєстрації, який відбувся 25 грудня 2013 року. З метою визначення вартості майна як того вимагає ч. З ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку», що було предметом іпотеки позивач отримав звіт про оцінку, виданий 31 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_7, в якому вартість магазину непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5 загальною площею 54.9 кв. м, ґанок літ. А 5, на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5 визначена у розмірі 543 675.00 грн.. Керуючись судовою практикою та рішенням апеляційною суду Харківської області від 08 лютого 2013 року по справі № 2018/8371/12р. (провадження № 22ц/790/175/20131 р.) перевищення 90% вартості предмету іпотеки становить: 543 675.00 гри. (звіт про оцінку, виданий 31 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_7, грошова оцінка на момент набуття прав власності ) - 529 754.70 гри. (розмір погашеної заборгованості ОСОБА_2С яка встановлена рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року по цивільній справі 412/330/2012) = 13920.30 грн., 13920.30 гри. х 90% = 12 528.27 грн.. Бабушкіиський районний суд м. Дніпропетровська прийняв рішення в якому вирішив, що потрібно враховувати вартість магазину непродовольчих товарів, яку вказав у рішенні від 29 березня 2013 року апеляційний суд Дніпропетровської області, а саме - 994 000.00 грн.. Таким чином, позивачем продано магазин непродовольчих товарів за суму, яка, на його думку, навіть не покрила суму понесених ним збитків, що відповідно є для нього неприйнятним. Після того, як з нього було стягнуто кошти на користь ОСОБА_5, позивач зрозумів , що продав магазин непродовольчих товарів за ціну яка його не влаштовує, адже дана ціна не покриває навіть понесених ним збитків.

Крім того, як згодом позивачу стало відомо від його представника за довіреністю ОСОБА_8, що ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року, була чинна та не скасована на момент укладання договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року укладеного між ОСОБА_3 та ним, ОСОБА_2. Дане обґрунтовується ще положеннями (на той час) ст. 154. 155 ЦПК України, які закріплюють підстави скасування забезпечення позову.

Позивач розуміє, що під час укладання договору купівлю-продажу магазину непродовольчих товарів з ОСОБА_9 він порушив вимоги ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року та здійснив його відчуження. Таким чином, даний договір купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року був укладений всупереч ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року та накладення арешту, на спірний магазин непродовольчих товарів; порушив принцип правового інституту про забезпечення позову та гарантування позивачам виконання рішення за рахунок арештованого майна. Все це є механізмами держави в регулюванні суспільних відносин, які держава гарантує та забезпечую, а отже їх порушення безпосередньо суперечить інтересам держави.

Позивач вважає, що вказаний договір разом з подальшою реєстрацією права власності підлягають визнанню недійсними, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі сторони, укладений в період дії заборони суду на такі дії. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню вказаного спірного договору і подальша реєстрації права власності неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. На неодноразові звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання спірного договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року по цивільній справі 412/330/2012, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на магазин непродовольчих товарів приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54.9 кв. м., ґанок літ. А-5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського буд. 13, прим. 5, встановивши вартість предмета іпотеки у розмірі 994 000.00 гри., у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5, відповідно до кредитного договору; №0 від 20 листопада 2006 року та договору про відступлення права вимоги від 20 червня 2008 року; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено; ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року залишено без змін. У вересні 2013 року ОСОБА_5 до ОСОБА_2 було подано позовну заяву про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів. 27 квітня 2015 року ОСОБА_5 подано заяву про уточнення позову, в якій вона просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в розмірі 364 845730 грн., які підлягають відшкодуванню іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Ухвалою про забезпечення позову Бабушкінського районного суду щ Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року по справі № 200/11556/13ц, накладено арешт на вказане нерухоме майно, а саме: магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. l-5, загальною площею 54.9 кв. м., ґанок літ. а 5 на першому поверсі житлового будинку літ. А- 3. що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5. Про існування даної ухвали позивачу тривалий час нічого не було відомо.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 грудня 2013 року, державним реєстратором ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 9511965 від 25 грудня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5 загальною площею 54.9 кв. м, ґанок літ. а-5 а першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13 прим. 5.

Між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 грудня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим, 5), який зареєстровано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального| округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 2609. Продажі і магазину непродовольчих товарів здійснено за 529 754.70 грн., які позивач отримав повністю до підписання цього договору.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року по цивільній справі № 200/11556/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року (провадження № 22-ц/774/2294/2014), апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року по справі № 6-26587св14. скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 червня 2014 року, справу повернено на новий розгляд. До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 27 квітня 2015 року подано заяву про уточнення позову, в якій вона просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в розмірі 364 845.30 грн. які підлягають відшкодуванню іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року по цивільній справі № 200/11556/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про повернення (стягнення) безпідставно набутих коштів, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі, прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 286.30 грн.. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року (провадження № 22-ц/774/8728/15), апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року - залишено без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року вмотивовано наступним: «Апеляційним судом Дніпропетровської області 29 березня 2013 року було визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, яке належало ОСОБА_5, вартістю 994 000.00 грн. в рахунок погашення її заборгованості в розмірі 529 754.70 грн., що на 464 245.30 грн. більше, ніж фактична заборгованість позивача. Встановлені вказаним рішенням обставини у відповідності до ст. 61 ЦПК України (на той час) не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Відповідно до ч. З ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечення іпотекою вимог іпотеко держателя.

90% вартості предмета іпотеки визначеної рішенням суду, складає: 994 000 грн. х 0.9 = 894 600 грн.. Перевищення вказаних 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог складає: 894 600 грн. - 529 754.70 грн. = 364 845.30 грн..

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2016 року за виконавчим листом № 200/11556/13-ц виданого 07 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 286.30 грн. відкрито виконавче провадження № 51384211. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 09 червня 2016 року за виконавчим листом № 200/11556/13-ц виданого 07 червня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 186.30 грн. відкрито виконавче провадження № 51384211. Постановою про відкладенні провадження виконавчих дій від 24 червня 2016 року головним державним виконавцем Пасовою О.О. надано позивачу строк до 06 липня 2016 року самостійно виконати рішення суду. Відповідно до банківської квитанції, копію якої надано суду в якості доказу, позивачем 06 липня 2016 року в повному обсязі сплачено за реквізитами, вказаними державним виконавцем у супроводжувальному листі до постанови про відкриття виконавчого провадження, на користь ОСОБА_5 заборгованість в загальній сумі 368 286.30 грн. по виконавчому провадженню № 51384211. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 18 липня 2016 року головним державним виконавцем Пасовою О.О. закрито виконавче провадження № 51384211.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем магазин непродовольчих товарів було продано за суму 529 754.70 грн. та відшкодовано ОСОБА_5 кошти на загальну суму 368 286.30 грн., тому різниця отриманих та виплачених коштів становить: 529 754.70 грн. - 368 286.30 грн. = 161 468.40 грн.. Позивач вважав, що відповідно до ч. З ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечення іпотекою вимог іпотекодержателя. На його думку згідно ч.3 ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку» дана норма може бути застосована з моменту набуття права власності. Частиною 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав; їх виникнення перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина 2 вказаної статті встановлює, що державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. З ОСОБА_10 України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до ОСОБА_10, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм, моментом набуття права власності на предмет іпотеки не прийняте рішення апеляційним судом від 29 березня 2013 року, а саме момент державної реєстрації, який відбувся 25 грудня 2013 року. З метою визначення вартості майна як того вимагає ч. З ст. 37 ОСОБА_10 України «Про іпотеку», що було предметом іпотеки позивач отримав звіт про оцінку, виданий 31 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_7, в якому вартість магазину непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5 загальною площею 54.9 кв. м, ґанок літ. А 5, на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5 визначена у розмірі 543 675.00 грн..

Керуючись судовою практикою та рішенням апеляційною суду Харківської області від 08 лютого 2013 року по справі № 2018/8371/12р. (провадження № 22ц/790/175/20131 р.) перевищення 90% вартості предмету іпотеки становить: 543 675.00 гри. (Звіт про оцінку, виданий 31 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_7, грошова оцінка на момент набуття прав власності ) - 529 754.70 гри. (розмір погашеної заборгованості ОСОБА_2С яка встановлена рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року по цивільній справі 412/330/2012) = 13920.30 грн., 13920.30 гри. х 90% = 12 528.27 грн.. Бабушкіиський районний суд м. Дніпропетровська прийняв рішення в якому вирішив, що потрібно враховувати вартість магазину непродовольчих товарів, яку вказав у рішенні від 29 березня 2013 року апеляційний суд Дніпропетровської області, а саме - 994 000.00 грн.. Таким чином, позивачем продано магазин непродовольчих товарів за суму, яка, на його думку, навіть не покрила суму понесених ним збитків, що відповідно є для нього неприйнятним. Після того, як з нього було стягнуто кошти на користь ОСОБА_5, позивач зрозумів , що продав магазин непродовольчих товарів за ціну яка його не влаштовує, адже дана ціна не покриває навіть понесених ним збитків.

Крім того, як згодом йому стало відомо від його представника за довіреністю ОСОБА_8, що ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року, була чинна та не скасована на момент укладання договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Дане обґрунтовується ще положеннями (на той час) ст. 154. 155 ЦПК України, які закріплюють підстави скасування забезпечення позову.

Позивач розуміє, що під час укладання договору купівлю-продажу магазину непродовольчих товарів з ОСОБА_9 він порушив вимоги ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року та здійснив його відчуження. Таким чином, даний договір купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року був укладений всупереч ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про забезпечення позову від 10 вересня 2013 року та накладення арешту, на спірний магазин непродовольчих товарів; порушив принцип правового інституту про забезпечення позову та гарантування позивачам виконання рішення за рахунок арештованого майна. Все це є механізмами держави в регулюванні суспільних відносин, які держава гарантує та забезпечую, а отже їх порушення безпосередньо суперечить інтересам держави.

Отже, вказаний договір разом з подальшою реєстрацією права власності підлягають визнанню недійсними, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі сторони, укладений в період дії заборони суду на такі дії. Вказане є протиправним і порушуючим права позивача, дії відповідача по укладанню вказаного спірного договору і подальша реєстрації права власності є неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виниклий звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також відповідні статті УПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов 'язковий елемент конкретного суб 'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб єктивного права та виражатися в тому, що особа має обгрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мат до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов язковості судових рішень, який із огляду на положення (на той час) статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвачу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до (на той час) частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (на той час стаття 153 ЦПК України).

Відповідно до cт. 17 ОСОБА_10 України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою нд підставі виконавчих документів, визначених цим ОСОБА_10. Відповідно до цього ОСОБА_10 підлягають виконанню державною виконавчою службою ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Згідно з ст. 19 ОСОБА_10 України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього ОСОБА_10 за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до положень ст. 20 ОСОБА_10 України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

Стаття 75 ОСОБА_10 України «Про виконавче провадження» зазначає, що державний виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

Положеннями постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено: п. 7 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину; п. 31 - у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору.

Правова позиція, щодо наявності субєктивного права у позивача на оскарження зазначеного правочину та існування заходу забезпечення, який унеможливлював укладення договору купівлі - продажу викладена і в постанові ВСУ по справі № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року. Так суд зазначив: «З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей І. 2-14. 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.... Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (на той час стаття 154 ЦПК України).

Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено ОСОБА_10 І952-/У від І липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.».

Частиною 1 ст. 205 ЦК України вказано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частини 1, 2 статті 236 ЦК України визначають, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

На підставі статей 4, 10, та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 статі 203 ЦК України.

За загальним принципом доказування та подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача відносно лізингу, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Отже неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням умов договору, позивачу було завдано майнової шкоди, яка знаходяться в безпосередньому причинному звязку з вказаними діями відповідача.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, стосовно купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів за адресою: місто Дніпро, вулиця Дзержинського (зараз Вернадського), буд. 13, приміщення 5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 2609, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлового приміщення і стягнення судових витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 7, 60, 203, 207, 215, 216, 236, 321, 316, 328, 392, 526, 527, 530 ЦК України, ст. 17, 19, 20, 49, 75 ОСОБА_10 України «Про виконавче провадження», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, стосовно купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів за адресою: місто Дніпро, вулиця Дзержинського (зараз Вернадського), буд. 13, приміщення 5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 2609.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя