АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/909/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 22 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на заочне рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_9 в 2005 році було укладено усний договір про довічне утримання, оскільки після смерті сина останньої, вона залишилася одинокою, хворою похилого віку жінкою. Протягом тривалого часу позивач добросовісно здійснювала догляд за ОСОБА_9, надавала їй як моральну, так і матеріальну підтримку, фізичний догляд, виконувала доручення. ОСОБА_9 за отриманий догляд зобовязувалася передати за заповітом у власність позивача квартиру, в якій проживала.

В 2015 році в звязку із значним погіршенням здоровя ОСОБА_9, вони домовились про укладення договору довічного утримання. Для цього, ОСОБА_9 доручила позивачеві здійснити певні дії, направлені на укладення договору: замовити в ЧООБТІ та отримати довідку-характеристику на квартиру; укласти та провести оцінку квартири; замовити та отримати довідки про склад сімї. Позивач добросовісно виконала доручення, після чого вони 30 жовтня 2015 року уклали договір довічного утримання, який підписали у присутності свідків і приступили до виконання.

У звязку з хворобою ОСОБА_9, постійним знаходженням на лікуванні, нотаріальне посвідчення договору довічного утримання сторонами відкладалось до кращого самопочуття відчужувача. Між тим, в результаті невиліковної хвороби, 22 липня 2016 року ОСОБА_9 померла і нотаріальне посвідчення договору довічного утримання не відбулось.

При цьому, позивач вважає, що вона виконала умови договору, здійснила поховання ОСОБА_9, оплатила всі витрати, повязані з похованням. Таким чином, позивач вважає, що сторони за договором довічного утримання узгодили всі істотні умови договору, підписали договір та виконали його. Крім того, позивач вважає, що її права на отримання за договором у власність квартири, порушені.

Крім того вказала, що ОСОБА_9 не мала спадкоємців, квартира не перебуває під забороною відчуження, іншим особам не відчужена, а тому згідно з умовами договору довічного утримання переходить у власність позивача.

У вересні 2016 року позивачка надала право відповідачу заселитися до спірної квартири. Оскільки помешкання потребує ремонту, то позивач звернулася до відповідача про виселення з квартири, але отримала відмову.

За вказаних обставин вона звернулася із даним позовом до відповідача ОСОБА_8, який, на її думку, порушує її право власності на спірну квартиру.

Просила суд визнати за нею право власності на квартиру №100, по вул. Н.Левицького, 2 у м. Черкаси.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неповне зясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Згідно із ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частку, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є одностороннім, оскільки за цим договором лише одна особа набувач наділена обов'язками, а відчужувач лише правами.

Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Статтею 748 ЦК України передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Нотаріальне посвідчення договору довічного утримання та його державна реєстрація в разі передачі нерухомості передбачає момент виникнення права власності на майно у набувача з моменту державної реєстрації (ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання, згідно умов якого ОСОБА_9І, передала у власність ОСОБА_6 житлове приміщення (квартиру) №100, що перебуває у м.Черкаси по вул. Нечуя Левицького, 2, а ОСОБА_6 зобовязалась забезпечувати її утримання та доглядом довічно.

Згідно свідоцтва про смерть №284235 від 26 липня 2016 року ОСОБА_9 померла 22 липня 2016 року. (а.с. 13)

Відповідно до даних довідки КП «ЧООБТІ» від 29 жовтня 2015 року №7021о та свідоцтва на право власності на житло №25200 від 24 липня 2000 року ОСОБА_9 на праві власності належала квартира №100, що по вул. Н.Левицького, 2 в м. Черкаси. Вказані обставини також підтверджуються даними технічного паспорту на квартиру від 19 липня 2000 року. (а.с. 17, 40, 42).

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та виходячи із встановлених у справі обставин та наданих доказів, яким надано належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. При цьому суд правильно виходив із того, що спірний договір довічного утримання від 30 жовтня 2015 року, передбачає передачу у власність нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, тоді як вимога ст. 745 ЦК України обумовлює нотаріальне посвідчення договору довічного утримання та його державну реєстрацію. У даному випадку договір від 30 жовтня 2015 року довічного утримання нотаріально не посвідчено, відповідно, державна реєстрація договору не проведена, за таких обставин, в силу положень ч. 1 ст. 219 ЦК України через недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий правочин є нікчемним.

Висновок суду про відсутність з боку відповідача порушеного права позивачки за яким було спрямоване звернення до суду є правильним, оскільки доказів про будь-яке право відповідача на спірну квартиру позивачкою також не надано.

Доводи апелянта щодо нездійснення нотаріального посвідчення договору довічного утримання в звязку із поганим станом здоровя ОСОБА_9, а досягненян між сторонами договору всіх істотних умов, факт його підписання та виконання не можуть бути визнані колегією суддів підставними, оскільки моментом вчинення зазнечного договору, відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК, як про це зазначено вище, повязується з нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, без яких він не є укладеним і не створює прав та обовязків для сторін.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи апелянта є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :