Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1814/14-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Бердичівського районного суду м. Житомира від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 10 жовтня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 77 700 грн. зі сплатою 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 жовтня 2010 року. Банк свої зобовязання виконав та надав позичальнику кредитні кошти у вказаній сумі. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і відповідачами 10 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконала, а тому станом на 14 березня 2014 року у неї виникла заборгованість перед банком у розмірі 493 123,61 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом та просили визнати недійсними кредитний та іпотечний договори. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що характер правовідносин, які склалися між ними та засудженими за вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року при вчиненні правочинів на отримання кредитних коштів, свідчать про те, що вони мали спотворене уявлення про обставини, які дійсно мали місце. Укладаючи кредитний договір, вони неправильно сприймали субєктів правочину, правові наслідки, що обумовлені цим правочином, оскільки вважали, що такий правочин вчиняється для отримання коштів засудженими, які будуть нести правові наслідки.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у звязку зі спливом позовної давності. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 липня 2016року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишено без задоволення у звязку зі спливом позовної давності. У задоволенні зустрічного позову відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити. Зазначає, що правовідносини між сторонами тривають, оскільки зобовязання за кредитним договором не виконані. Вказує, що згідно з вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013р. відмовлено у задоволенні цивільного позову по кримінальній справі відносно ОСОБА_4, поданого Банком про відшкодування збитків при вчиненні злочину, однак стягнуто кошти в сумі 77 000грн. із засудженого ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_1 Вважає, що у Банку виникло право предявити позов до позичальників, бо вироком встановлено, що вони розуміли умови, на яких укладається кредитний договір та договір іпотеки, а також наслідки невиконання договорів.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається /п.п.14,15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку/.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10 жовтня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZRSWGA00000067, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 77 700 грн. зі сплатою 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 жовтня 2010 року. Позичальник зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором /т.1 а.с.20-23/.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком і відповідачами 10.10.2006 року було укладено договір іпотеки № ZRSWGA00000067, відповідно до умов якого останні надали в іпотеку квартиру загальною площею 40.30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності /т. 1 а.с.27-30/.

В порушення зазначених умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 14.03.2014 року утворилась заборгованість в сумі 493123,61 грн., яка складається з: 67057,89грн. заборгованість за кредитом;163788,74грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 2020,20грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 260256,78грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором /т. 1 а.с.8-11/.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року, який частково змінено ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року, ОСОБА_4, який зловживаючи довірою ОСОБА_1 та введенням її в оману, отримав кредитні кошти за спірним договором кредиту, засуджено до позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнано потерпілими у вчиненому злочині та цивільними позивачами.

У зазначеному кримінальному провадженні №035015/08 ПАТ КБ «ПриватБанк» також предявив цивільний позов до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків від злочину на загальну суму 3 392 142,17грн. /т.2 а.с. 78-80/. Предметом цивільного позову було стягнення кредитної заборгованості по 32 кредитних договорах, оформлених внаслідок шахрайських дій відповідачів, у тому числі кредити отримані самими підсудними. Зазначений позов включав також збитки, що завдані Банку за кредитним договором ОСОБА_1 № RSWGA00000067 від 10.10.2007 року на суму 80082,42грн.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року цивільний позов ПАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування матеріальних збитків від злочину задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 95 851,94 грн. та солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 92 900 грн. матеріальної шкоди. В іншій частині позов залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 77 700грн. матеріальної шкоди. В іншій частині позов залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення з підсудних заподіяної шкоди на користь ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без розгляду.

Задовольняючи частково позов Банку у кримінальному провадженні та залишаючи без розгляду частину позову щодо кредиту, наданого іншим потерпілим, у тому числі ОСОБА_1, суд виходив із того, що підсудним інкримінується заволодіння коштами потерпілих - фізичних осіб, а не Банку, за виключенням кредитів, оформлених на них самих. Вимоги банку в частині цивільного позову щодо шахрайських дій відносно ОСОБА_1 не випливають із пред'явленого обвинувачення.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року вирок суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної його частини висновок про те, що ОСОБА_1 при вчиненні правочинів на отримання кредитних коштів мала спотворене уявлення про обставини, які дійсно мали місце, що, укладаючи кредитний договір, неправильно сприймала суб'єктів правочину, правові наслідки, які обумовлені цим правочином, що її волевиявлення не було вільним та не відповідало її намірам.

Відтак, за вироком суду стягнуто із засуджених на користь Банку лише матеріальну шкоду, повязану із отриманням кредитів особисто засудженими.

Вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення на свою користь шкоди за кредитними договорами потерпілих, у тому числі ОСОБА_1, залишено без розгляду, оскільки згідно предявленого обвинувачення підсудні заволоділи коштами потерпілих, а не Банку.

Тобто за вироком суду Банк не отримав кредитного відшкодування за договорами, укладеними між ним та потерпілими.

Натомість потерпілим присуджено стягнення матеріальної шкоди із засуджених.

Незважаючи на те, що за вироком суду задоволено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 77 700 грн., ОСОБА_1 свої зобовязання перед Банком за кредитним договором не виконує, кредит не погашає.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що початок перебігу строку позовної давності настав 9 жовтня 2007 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу, та сплинув у жовтні 2010 року, а з позовом Банк звернувся у квітні 2014 року, тобто поза межами позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити за спливом позовної давності.

При цьому суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання поважними причини пропущення позовної давності для звернення з позовною заявою до суду представником позивача (Банка), посилаючись на те, що зазначені у заяві обставини, зокрема, накладення арешту на спірну квартиру в рамках кримінальної справи за постановою слідчого від 20.09.2008 року та суду від 17.12.2009 року, а також факт звернення позивача з позовом у кримінальній справі про стягнення збитків по вказаному кредиту з винних осіб у кримінальній справі, які не були сторонами кредитного договору, жодним чином не перешкоджали позивачу у зверненні з позовом до суду в межах строків позовної давності саме до відповідачів, та задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням, вимагати при цьому повернення всієї суми кредиту, у разі порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, 26.12.2014 року в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подала заяву, у якій просила застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову з цих підстав, вказуючи, що строк позовної давності сплинув у жовтні 2010 року, а з позовом до суду Банк звернувся лише 11.04.2014 року /т.1 а.с.110-111/.

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із заявою про визнання поважними причин пропущення позовної давності посилаючись на те, що постановою слідчого СВ Бердичівського МВ від 20.09.2008 року в рамках кримінальної справи відносно ОСОБА_4 було 16.12.2008 року накладено арешт на АДРЕСА_3 /т.1а.с.124-125/.

У заяві Банк вказав, що у цій кримінальній справі були подані цивільні позови:

-ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 77700грн. матеріальної шкоди, а також про розірвання кредитного договору та договору іпотеки;

-ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з підсудних заподіяної шкоди на користь ПАТ КБ «Приватбанк» та про розірвання кредитного договору та договору іпотеки;

- ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення збитків в розмірі 4219605,26грн., в тому числі і по кредитному договору № RSWGA00000067 від 10.10.2007 року.

Також постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.12.2009 року було накладено арешт на АДРЕСА_3.

Суд першої інстанції, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що позовна давність щодо заявлених вимог спливла.

Разом з тим суд дійшов неправильних висновків, вважаючи, що строк позовної давності пропущено позивачем із неповажних причин.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Ураховуючи те, що на квартиру АДРЕСА_4 були накладені арешти слідчим та судом і ця квартира була предметом розгляду кримінальної справи, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в межах розгляду кримінальної справи просили розірвати кредитний договір та договір іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій кримінальній справі був цивільним позивачем та просив відшкодувати заподіяну шкоду, в тому числі і по кредитному договору № RSWGA00000067 від 10.10.2007 року, укладеному між Банком та ОСОБА_1, та розраховував на задоволення своїх вимог та захист порушеного матеріального права у кримінальному судочинстві, колегія суддів вважає, що зазначені обставини є поважними причинами пропущення позовної давності позивачем і поновлює його.

Відповідно до ст.ст. 526, 1049, 1054, 1050 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року (справа №6-100цс14) викладено правову позицію, якою визначено, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № RSWGA00000067 від 10.10.2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 /т.1 а.с.8-11/ вбачається, що заборгованість за кредитом /тіло/ становить 67 057,89грн., а заборгованість по пені - 260 256,78грн.

А тому колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір пені з 260 256,78грн. до 70 000грн.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

25.07.2013 року Банк направив відповідачам вимогу, в якій повідомив, що у разі неповернення кредиту в повному обсязі в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки /т.1 а.с.12-13/.

Вимога відповідачами отримана /т.1 а.с.14-19/, проте не виконана.

Відтак, вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими. А тому колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким позов Банку задовольняє частково, звертаючи стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який просить позивач за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 111 100 грн., але на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності за процедурою, передбаченою ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги про виселення задоволенню не підлягають з таких підстав.

Довідкою КВЖРЕП №7 від 04.06.2009 року підтверджується, що у квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані та проживають ОСОБА_1, чоловік ОСОБА_2, діти ОСОБА_3, 1982р.н., та ОСОБА_8, 1972р.н./а.с.59/.

Зазначена квартира є предметом іпотеки і належить іпотекодавцям на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №160 від 18.04.2005 року /т.1 а.с.27/.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-2830цс15, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

У матеріалах справи відсутні докази того, що кредит надавався для купівлі квартири, яка є предметом іпотеки, а Банк не вказав іншого постійного житла, у яке міг би суд виселити відповідачів у разі задоволення позову про виселення та яке мав би вказати у рішенні в разі задоволення такої вимоги. У даному випадку, оскільки іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, то виселення без надання відповідачам іншого постійного житлового приміщення буде незаконним, оскільки чинним законодавством передбачено, що виселення у даному випадку має відбуватися із наданням іншого постійного житла.

За таких обставин вимоги Банку про виселення відповідачів є безпідставними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягають стягненню з відповідачів судові витрати в розмірі 8573,74грн. /3654грн. судовий збір, сплачений позивачем при подачі позовної заяви + 4919,74грн. судовий збір, сплачений позивачем при подачі апеляційної скарги/.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року, скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2006 року № ZRSWGA00000067 у сумі 302866грн.83коп, яка складається із: 67057 грн. 89 коп. заборгованості за кредитом; 163788 грн. 74 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 2020 грн. 20 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом; 70 000грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, звернути стягнення на квартиру загальною площею 40,3 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_6, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 10 жовтня 2006 року Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 111 100 грн., але на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності за процедурою, передбаченою ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 8573,74грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді