Справа №487/6152/16-ц 24.04.2017 24.04.2017 24.04.2017
Провадження №22-ц/784/1041/17
Справа №487/6152/16-ц
Провадження № 22 Ц- 784/1041/17 р. Головуюча першої інстанції: Павлова Ж.П.
Категорія - 20 Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2017 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем

судового засідання: ОСОБА_3

з участю:

позивачки - ОСОБА_4

представників:

позивачки - ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13. 03. 2017 р., у справі за

позовом

ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця Буд» (далі ТОВ «Компанія «Столиця Буд», або Товариство) про визнання договору купівлі - продажу житлової квартири недійсним в частині зобовязання покупця щодо сплати чергових платежів з використанням діючого на час сплати курсу валют НБУ,

встановила:

29.11.2016 р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до ТОВ «Компанія «Столиця Буд» про визнання договору купівлі - продажу житлової квартири недійсним в частині ціни.

Позивачка зазначала, що 18.03.2014 р. вона уклала з Товариством договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець зобовязався передати їй у власність однокімнатну квартиру № 19 в буд. № 5 корпус 11 по вул. Лазурній, м. Миколаєва за 383.175 грн., що еквівалентно 39.271,80 дол. США, відповідно до офіційного курсу валют НБУ на момент укладення договору.

В момент укладення договору вона сплатила частину покупної ціни у розмірі 149.900 грн., що еквівалентно 15363, 33 дол. США, а залишок у розмірі 233.275 грн., що еквівалентно 23.908, 48 дол. США зобовязалася сплатити щомісячними платежами до 28.03.2017 р.

Пунктом 2.2 договору було передбачено, що коли на момент сплати чергового платежу курс долара, встановлений НБУ зросте більше ніж на 10% у порівнянні до курсу, що діяв на момент укладення договору, то при визначенні суми чергового платежу покупець повинен використовувати курс НБУ, який діє на час сплати.

Раніше сплачені платежі перерахунку не підлягають.

Вважаючи, що такий механізм оплати чергових платежів у еквіваленті до курсу долара є несправедливими умовами договору, які порушують права споживача, позивачка просила про визнання договору в цій частині недійсним.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13. 03. 2017 р. ухвалено про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення, як незаконного і ухвалення нового про задоволення позову, посилаючись на необгрунтованість висновків суду і порушення норм процесуального та матеріального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Так, відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті 203, 215-216, 228-235 ЦК).

Відповідно до вимог ч.5, ч.6 ст. 18, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» ( далі Закон № 1023-XII), угода, яка укладена у сфері реалізації товарів та послуг, може бути визнана недійсною в частині або в цілому, як така, що містить несправедливі умови або вчинена з використанням нечесної підприємницької практики.

При цьому, право на такий позов, відповідно до ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, виникає лише в разі порушення недійсною угодою особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК правочин (договір) вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до приписів ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до вимог цивільного законодавства

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст.640 ЦК в редакції на час укладення угоди.)

Відповідно до статі 524 ЦК України грошові зобовязання повинні бути виражені в національній валюті.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Тобто закон передбачає обовязковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не містить заборони на використання в розрахунках розміру грошових зобовязань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в гривнях.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З матеріалів справи та тексту оспорюваного договору вбачається, що його предметом є відчуження обєкта нерухомості, договір нотаріально посвідчений.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору відповідно до вимог цього кодексу.

Виходячи з цих приписів сторони добровільно на свій розсуд визначили ціну договору, її еквівалент в іноземній валюті, залишок несплаченої при укладенні договору вартості квартири, еквівалент цього грошового зобовязання в іноземній валюті, механізм розстрочення платежу з використанням еквіваленту іноземної валюти та інші його істотні умови.

В позовній заяві позивач зазначила, що при укладенні договору вона була введена в оману внаслідок включення до договору несправедливих умов про використання курсу іноземної валюти підчас сплати щомісячних платежів на виконання зобовязань з розстрочки.

Стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 цього Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24);

права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11);

визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Договором передбачено, що квартира відчужується за ціною на час укладення договору, яка дорівнює 383.175 грн.

При цьому сторони з дотриманням вимог ч.2 ст.533 ЦК України визначили грошовий еквівалент купівельної ціни, який дорівнює 39.271,80 дол. США, відповідно до офіційного курсу валют НБУ на момент укладення договору.

Що стосується умов про розстрочення несплаченої частини зобовязання покупця, то у цьому випадку сторони також дотрималися вимог закону, зазначивши у п.2.2 договору про те, що у разі, коли на час сплати курс долара, встановлений НБУ зросте більше ніж на 10% у порівнянні до курсу, що діяв на момент укладення договору, то при визначенні суми чергового платежу покупець повинен використовувати курс НБУ, який діє на час сплати.

Зазначені умови договору не дають підстав вважати, що таким чином змінюється ціна договору, оскільки в даному випадку визначається на час сплати лише розмір чергового платежу відповідно до курсу валют НБУ та відповідно до п.2.1 договору, який в цій частині відповідає положенням ст. 533 ЦК України.

Таким чином у судовому засіданні позивачка не довела обставин, які мають свідчити про недійсність умов договору, відповідно до підстав недійсності угод, визначених Цивільним кодексом та положеннями ст.ст.18, 19 Закону № 1023-XII.

Суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини спору, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов правильного і обґрунтованого цими доказами висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, ухваливши законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом положень Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу, оскільки саме по собі не зазначення у мотивувальній частині рішення посилань на зазначені положення наведеного закону не дають підстав для висновку про його неправильне застосування, адже судом правильно визначено характер спірних правовідносин, вірно визначені правові наслідки вирішення спору, а рішення в цілому є законним та обґрунтованим тими доказами, які були надані сторонами.

Оцінка цих доказів відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи, що не дає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про наявність несправедливих умов договору не заслуговують на увагу, оскільки відсутні докази одночасного порушення принципу добросовісності, передбаченого ч.3 ст.509 ЦК України та наявності істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін.

Адже сторони відповідно до вимог ст.ст. 524, 533 ЦК України визначили як еквівалент зобовязання за договором купівлі-продажу нерухомості так і механізм його застосування, який передбачає 10% відсотковий пільговий період для покупця.

При цьому сплата за договором чергових платежів відбувалася у 2014-2015 роках як в умовах підвищення курсу долара так і в умовах його падіння.

З долученої до матеріалів справи довідки про стан сплати чергових платежів, копій договорів купівлі-продажу квартир в тому ж будинку Товариства та висновку оцінювача ( а. с. - 9, 33-38) вбачається, що продаж квартир в житловому будинку № 5 корпус 11 по вул. Лазурній м. Миколаєва здійснювався з застосуванням розстрочення платежу та з використанням еквіваленту іноземної валюти для усіх покупців.

При цьому оціночна вартість спірної квартири станом на лютий 2017 р. дорівнює 1.061.818 грн., що на час завершення платежів по встановленому графіку та виникнення спору значно перевищує вартість визначену сторонами на час продажу.

Це свідчить про вигідність умов договору для покупця, а не про його дискримінаційний характер.

Інші доводи апелянта також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для визнання угоди дійсною.

Встановлене не дає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.03.2017 року- залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2