Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Ступак О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про стягнення компенсації, індексації та середнього заробітку за затримку розрахунку, за касаційною скаргою комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на рішення апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її було незаконно звільнено з посади головного бухгалтера комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Біловодська центральна районна лікарня»). Рішенням апеляційного суду Луганської області від 25 лютого 2014 року ОСОБА_3 було поновлено на посаді та стягнуто на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10761,50 грн, яка відповідачем була виплачена лише 26 серпня 2014 року. Позивач вважає, що з вини відповідача відбулася затримка виплати заробітної плати на 6 місяців. Посилається на те, що відповідно до вимог Закону України № 2005-III від 19 жовтня 2003 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» ОСОБА_3 має право на отримання компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за вказаний період у сумі 4691,19 грн.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до вимог Закону України № 1282-ХІІ від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1078, та ст. 95 КЗпП України ОСОБА_3 має право на отримання індексації заробітної плати. Рішення апеляційного суду Луганської області було постановлено 25 лютого 2014 року, а виконання його відбулося 26 серпня 2014 року, тому відповідач повинен нарахувати та сплатити їй за вказаний період суму індексації. Зазначає, що фактично її було поновлено на посаді відповідачем 29 серпня 2014 року та працювала до 19 грудня 2014 року. В зазначений період відповідач не нараховував та не сплатив їй суму індексації, яка складає 1 124,25 грн.

Крім того, позивач зазначив, що при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, не сплатив суму компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою, не сплатив суму індексації, тому, на підставі ст. 117 КЗпП України, вона має право на стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила стягнути з КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» на її користь компенсацію за затримку виплати в сумі 4 691,19 грн, індексацію грошових виплат у сумі 1124,25 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені з 13 грудня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 90 398,60 грн.

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, на підставі вимог ст. 117 КЗпП, за період з 26 лютого 2014 року по 29 серпня 2014 року закрито.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 за час затримки розрахунку 900,61 грн з врахуванням обов'язкових платежів. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року скасовано рішення Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» на користь позивача індексацію заробітної плати за період з 29 серпня 2014 року по 19 грудня 2014 року в сумі 402,88 грн. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 10 645 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів, при виплаті. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» просить скасувати ухвалене судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працювала на посаді головного бухгалтера КЗ «Біловодська ЦРЛ». Позивач, 13 грудня 2013 року, була звільнена на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 22 січня 2014 року в поновленні на роботі ОСОБА_3 було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 25 лютого 2014 року рішення районного суду скасовано, заявлені вимоги задоволено. Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера та стягнуто з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2013 року по 25 лютого 2014 року у сумі - 10761,50 грн.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26 травня 2014 року заяву Біловодської РДА про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Луганської області від 25 лютого 2014 року залишено без задоволення. Наказом по КЗ «Біловодська ЦРЛ» від 24 липня 2014 року ОСОБА_3 поновлено на роботі з 13 грудня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.11.2014року рішення апеляційного суду Луганської області від 25 лютого 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Харківської області.

Наказом по КЗ «Біловодська ЦРЛ» № 176 від 19 грудня 2014 року скасовано накази № 100 від 30 липня 2014 року та № 97 від 24 липня 2014 року, щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера, та звільнено ОСОБА_3 з посади з 19 грудня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року звільнення ОСОБА_3 визнано правомірним і в задоволенні позову про поновлення на роботі на посаді головного бухгалтера у відповідача зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено в повному обсязі.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 24 квітня 2015 року ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 лютого 2014 року по 29 серпня 2014 року в сумі 26 903,75 грн.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 18 травня 2015 року ОСОБА_3 була поновлена на роботі з 19 грудня 2014 року по 21 січня 2015 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4 519,83 грн, в іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 24 вересня 2015 року рішення районного суду від 18 травня 2015 року було змінено, скасовано наказ від 30 липня 2014 року № 100 «Про внесення змін до наказу по КЗ «Біловодська ЦРЛ» від 24 липня 2014 року № 97 «Про поновлення на роботі ОСОБА_3» та п. 1 наказу № 97 від 24 липня 2014 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_3» Вказаним рішенням стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період з 19 грудня 2014 року по 21 січня 2015 року у сумі 4 519,83 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_3 просила стягнути з КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» компенсацію за затримку виплати заробітної плати, індексацію грошових виплат та середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені.

Під час судового засідання, апеляційним судом вірно встановлено, що відповідач при звільненні позивача, 19 грудня 2014 року, не виплатив ОСОБА_3 індексацію заробітної плати за період з 29 серпня 2014 року по 19 грудня 2014 року, тобто фактично не провів повного розрахунку з працівником при її звільненні, що є підставою для покладання на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку, виходячи з розміру частки основної спірної суми по індексації, на яку позивач мала право, і у зв'язку з невиплатою якої виник даний спір; істотності спірної суми порівняно із середнім заробітком, що припадав би до виплати; тривалості часу, протягом якого за отриманням недоплаченої суми не зверталася позивач.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Висновки апеляційного суду в цій частині узгоджуються із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, які відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для відмови у задоволенні частини позовних вимог, у зв'язку із чим, обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та вирішив спір по суті.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Ступак

І.М. Фаловська