ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/57/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючої-судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

позивача ОСОБА_3

відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та як законний представник в інтересах її неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, суд в с т а н о в и в :

У липні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та як законний представник в інтересах її неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивувавши тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 згідно із договором купівлі-продажу від 20.12.2002 року. За його згодою у спірну квартиру у 2003 році заселився його син зі своєю сім»єю. ІНФОРМАЦІЯ_7 року його син помер, у зазначеній вище квартирі він проживає один, а зареєстровані він як власник, бувша невістка ОСОБА_4 та двоє неповнолітніх внуків: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6. З вересня 2009 року невістка разом з неповнолітніми дітьми виїхала за адресою проживання батьків АДРЕСА_2 а рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 вересня 2010 року шлюб і з його сином було розірвано. Оскільки до теперішнього часу відповідачка добровільно не знялася з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 він вимушений звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Відповідачка ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, вважає, що позивачем не доведено її відсутність та її дітей без поважних причин у спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Звернула увагу суду на те, що акт від 12.07.2016 року, який долучений до позовної заяви і на який посилається позивач, не є достатнім і вичерпним доказом вказаної обставиии, оскільки даний акт складений 12 липня 2016 року, і цим актом може бути зафіксовано відсутність її та її дітей лише на момент його складення, проте аж ніяк не може бути зафіксовано і встановлено, з якого саме часу вона та її діти відсутні у спірному житловому приміщенні.

Отже, даний акт не може братися до уваги як належний і достатній доказ факту відсутності її та її дітей понад один рік без поважних причин. Крім того, посилання Позивача на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.09.2010 року у справі № 2-1010/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу як на таке, що має преюдиціальний характер стосовно даної справи, не є коректним. Так, у вказаному рішенні суду зазначено, що з 25 березня 2009 року подружжя разом не проживає. Даний факт, встановлений у рішенні суду підтверджує лише ту обставину, що подружжя разом не проживає в одному житловому приміщенні, проте чітко і достеменно не встановлено, що саме ОСОБА_4 не проживає у спірному житлі, не встановлено, де на той момент проживав ОСОБА_3, чітко не зазначено і взагалі - не визначено конкретне місце проживання дітей .

Враховуючи зазначене, вказане рішення не містить жодних обставин, які мають значення для даної справи, і тому посилання на дане рішення як на таке, що має преюдиціальний характер, не є доцільним та коректним.

Разом з тим, визнання її та її дітей такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням неминуче призведе до позбавлення дітей права на житло взагалі, що, в свою чергу, є порушенням вказаних вище вимог Конституції України та Закону України «Про охорону дитинства».

Таким чином, позивачем не доведено належним чином обставини, на які він посилається в обгрунтування позовної вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому позов задоволенню не підлягає.

Третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не направила свого представника, проте через загальну канцелярію за вх. № 1657 від 12.01. 2017 року надали письмове клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, при цьому попередньо надіславши свої письмові пояснення за вх. № 45457 від 14.09. 2016 року ( а.с.20; 29)

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка ОСОБА_7, яка підтвердила факт не проживання відповідачки з неповнолітніми дітьми з кінця літа 2009 року у зв»язку з виїздом на постійне місце проживання до своїх батьків у Черкаську область, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Згідно вимог ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В даній справі квартира належить позивачу на праві приватної власності і, відповідно, застосуванню підлягають положення ст. 405 ЦК України, яка регулює право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом.

.

Правовідносини, що виникли між сторонами є житловими та цивільними і врегульовані ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового Кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку ( квартири ), які проживають разом з ним у будинку ( квартирі ), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири ), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно до ч. 4 ст. 156 Житлового Кодексу УРСР до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. До членів сім'ї належать дружина, їх діти, батьки, також можуть бути визнані членами сім'ї інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР ).

Отже, в судовому засіданні встановлено, що права позивача, як власника квартири, були порушені відповідачкою та її неповнолітніми дітьми, які вибули з місця проживання, однак не знялися з реєстрації. Відповідачі понад строки, встановлені ст. 405 ЦК України за місцем своєї реєстрації не проживають. Оскільки будь - яких письмових домовленостей стосовно користування житловим приміщенням за вказаною адресою не існує,.

Відповідно до ч.4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

В ході розгляду справи не оспорювався той факт, що відповідачка є матір"ю неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, тобто між ними наявне кровне споріднення, що є ознакою сім'ї.

Відповідно до ст. 11 ч. 1,2 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурного,соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків.

А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дітей покладається на їх сім'ю, тобто на батьків.

Разом з тим, за місцем реєстрації ні неповнолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, ні їх мати не проживають більше аніж один рік, доказів наявності поважності причин у матеріалах справи відсутні.

Водночас в судовому засіданні відповідачка не заперечувала той факт, що вона постійно проживає у Черкаській області, Золотоніській район, с. Богдани та з 2009 року постійно працює у СТОВ «Богданівське», а з 01.04. 2014 року оператором машинного доїння по теперішній час, що підтверджується характеристикою з місця роботи, яку вона надала суду, разом із нею проживають і неповнолітні діти, згідно довідки № 90 від 31.10. 2016 року директора Богданівської НВК Н.В. Руденко, старша донька ОСОБА_5 з вересня 2009 року навчається у Загальноосвітній школі 1-111 ст.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, яка являється дружиною позивача, пояснила що в квартирі відповідачка з дітьми з кінця літа 2009 року не проживає і не намагалася з 2009 року вселитися та проживати, оскільки вони з чоловіком проживають у її приватному будинку у с. Княжичі, Броварського району, Київської області і не перешкоджали її проживанню. За комунальні послуги не сплачує, спірною квартирою не цікавиться.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень ї прав, в даному випадку у спосіб визначений чинним законодавством шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи, що відповідачка з неповнолітніми дітьми не проживають у квартирі позивача понад один рік, що не встановлено наявність домовленості між ними і позивачем, що вказаним порушуються права позивача як власника, то наявні підстави для визнання відповідачки ОСОБА_4 та залежними від неї ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням, а саме однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, вмежах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин , тому втратили право користування цим житлом.

На підставі вищевикладеного та ст. ст. 16, 319 , 321, 383 , 386 , 405 ЦК України, ст. ст. 150 , 156 Житлового Кодексу УРСР і керуючись ст.ст. 3, 10, 57, 60, 88 , 209, 213, 215, 218, 222, 224 ч. 3. 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та як законний представник в інтересах її неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, задовольнити .

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 яка діє у своїх інтересах та як законний представник в інтересах її неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 січня 2017 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК