Справа № 161/2429/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/1299/17 Категорія: 44 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

за участю секретаря Губарик К. А.,

представника позивачки ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулась в суд із зазначеним позовом. Покликалась на те, що згідно договору купівлі-продажу від 25 січня 2009 року вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_2, однак у цьому будинку не проживає, оскільки зареєстрована і проживає з сім'єю у квартирі АДРЕСА_1.

У вказаному будинку зареєстрована і проживає разом із своїм повнолітнім сином ОСОБА_3 сестра її бувшого зятя відповідачка ОСОБА_2

Крім того позивачка зазначає, що на даний час має намір самостійно користуватися будинком та відчужити його. А тому двічі 16 жовтня 2015 року та 11 листопада 2015 року, через кур'єрську пошту, письмово повідомляла ОСОБА_2 про необхідність звільнити вказане житло у добровільному порядку.

Покликаючись на те, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 й надалі зареєстровані і проживають у спірному житловому будинку, добровільно звільнити житло не бажають, тим самим порушують її право власності на це нерухоме майно, позивачка просила усунути перешкоди у користуванні, належним їй майном - житловим будинком шляхом виселення відповідачів з цього будинку із зняттям їх з реєстрації за його адресою та стягнути на її користь понесені судові витрати.

21 серпня 2017 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов ОСОБА_6 задоволено частково, виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_3 вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням цього ж суду від 09 жовтня 2017 року резолютивну частину рішення доповнено реченням такого змісту: «В решті заявлених вимог відмовити».

У поданих на рішення апеляційних скаргах відповідач ОСОБА_3, представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просять рішення суду першої інстанції, у частині задоволення позовних вимог, скасувати як незаконне, прийняте судом з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного з'ясування всіх обставин справи і належної оцінки здобутих доказів та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У письмовому запереченні на апеляційні скарги представник позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_1, вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті і справедливим, просить залишити його без змін.

Рішення в частині відмови ОСОБА_6 у знятті відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою спірного житлового будинку ніким не оскаржується і в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком, шляхом виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що перебування відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 у житловому будинку, що належить на праві власності позивачці ОСОБА_6, порушує права власника житла на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм нерухомим майном.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_6 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_4, який 25 січня 2009 року за договором купівлі-продажу придбала у відповідачки ОСОБА_2 (а. с. 41-43).

Державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на зазначений об'єкт нерухомого майна проведена 23 березня 2009 року (а. с. 19).

З часу відчуження спірного будинку по час звернення до суду відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишаються зареєстровані та проживають у ньому, сплачують всі необхідні комунальні платежі за його обслуговування і охорону на підставі раніше укладених договорів (а. с. 84-85, 181-189.).

Крім того, з наявних в матеріалах справи письмових доказів - витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитаних в суді апеляційної інстанції, встановлено, що позивачка ОСОБА_6 та члени її сім'ї з часу купівлі зазначеного спірного будинку жодного дня у ньому не проживали та не були зареєстровані, а проживають у АДРЕСА_5, яка належить ОСОБА_6 на праві приватної власності (а. с. 6).

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_6, маючи намір відчужити спірний будинок, двічі 15 жовтня та 11 листопада 2015 року зверталась із письмовими вимогами до відповідачки ОСОБА_2 про необхідність звільнення даного житла у добровільному порядку (а. с. 7-11).

Наведені обставини, а саме: незвільнення відповідачами житлового будинку з моменту його відчуження і тривале у ньому проживання зі згоди нового власника, сплата ними комунальних платежів за його обслуговування та охорону за непереоформленими з надавачами послуг на нового власника будинку договорами, не проживання самого власника та членів його сім'ї у даному будинку, надіслання позивачкою письмових повідомлень про необхідність звільнення житлового будинку свідчать про те, що між сторонами спору склалися і тривалий час існують незаборонені законом договірні зобов'язання щодо користування відповідачами зазначеним житлом без визначення строку такого користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Статтею 159 цього Кодексу також передбачено, що предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, можуть бути як ізольоване, так і не ізольоване жиле приміщення, а також частина кімнати.

Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк, або без зазначення строку

Згідно ч. 3 ст. 168 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що передбачені ст. 168 ЖК УРСР обмеження щодо розірвання договору найму жилого приміщення у приватному житловому фонді на вимогу власника (наймодавця) не є порушенням закону про захист права власності. Власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. У даному ж разі він сам розпорядився майном на умовах, установлених законом. Таке здійснення власником свого права відповідає ч. 1 ст. 383 ЦК України і 150 ЖК УРСР. Тому посилання лише на те, що позивачка є власником житлового будинку, яка має охоронюване законом право володіння, користування і розпорядження належним їй майном, не може бути самостійною і достатньою підставою для виселення відповідачів.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи наведені обставини справи та норми матеріального права і приймаючи до уваги те, що позивачка ОСОБА_6, за наявності між нею як власником житла і відповідачами як його користувачами договірних зобов'язань щодо його найму, про необхідність розірвання цих зобов'язань повідомила лише відповідачку ОСОБА_2, а також в судовому засіданні не довела тих обставин, що спірне житло, зайняте відповідачами, необхідне для проживання їй самій та членам її сім'ї, то у задоволенні її позовних вимог про виселення відповідачів слід відмовити.

Оскільки судом першої інстанції було допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права - незастосування закону, який підлягав застосуванню, то рішення суду в оскаржуваній його частині, відповідно до вимог п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382, 383, 384, ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року в даній справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді