Справа № 147/713/17
Провадження № 2/135/384/17
РІШЕННЯ

іменем України

28.12.2017 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Паладій В.П.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 09.10.2015 року по 24.11.2015 року вона працювала на посаді оператора апарату чистої культури дріжджів ДП «Тростянецький спиртовий завод» за сумісництвом, згідно трудового договору. Основне місце роботи - ДП «Ладижинський завод Екстра», що підтверджується даними індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5. Відповідно до ст. 102-1 КЗпП працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу, такі ж положення закріплені у ст. 19 Закону України «Про оплату праці». Проте, за період її роботи, відповідач не виплачував ОСОБА_3 заробітну плату та не провів з нею остаточний розрахунок в день звільнення. На неодноразові звернення щодо виплати заробітної плати, постійно чула відмову, з посиланням на те, що не має коштів, коли з'являться - виплатять. Відповідно до довідки від 12.07.2017 року № 136, виданої ДП «Тростянецький спиртзавод», за час роботи позивачу нарахована заробітна плата в сумі 4414,23 грн., в тому числі компенсація за невикористану відпустку 267,19 грн., заборгованості по заробітній платі станом на 10.07.2017 немає. Виходячи із вказаних даних розрахувала середньоденний заробіток, який склав 129,6 грн.

20.06.2017 року ОСОБА_3 отримала повідомлення із бухгалтерії ДП «Тростянецький спиртовий завод» про переказ заборгованої заробітної плати на картковий рахунок, на її ім'я.

У зв'язку з тим, що позивачу не було вчасно проведено розрахунку, згідно вимог ст. 116 КЗпПУ, просила суд стягнути на її користь середній заробіток за 390 днів затримки - з 27.11.2015 року по 20.06.2017 року по день фактичного розрахунку розрахунку в сумі 50544 грн..

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладених в позові обставини. Додатково повідомив, що розрахунок середньоденного заробітку проводився виходячи із даних, відображених в довідках відповідача. Вказав, що 20.06.2017 року із позивачем було проведено остаточний розрахунок в сумі 1572,85 грн. боргу по зарплаті, який ще залишався на той час.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на подані письмові заперечення. Письмові заперечення мотивовані тим, що позивачем не вірно проведений розрахунок суми компенсації та не доведено вину відповідача як того вимагає норма статті 117 КЗпП України. В обґрунтування відсутності вини ДП «Тростянецький спиртзавод» зазначив, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року в справі №10/47-08 розпочато справу про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У зв'язку з чим арештовувались кошти підприємства, що унеможливило виконання всіх зобов'язань. Відтак, відсутня вина підприємства у затримці виплат нарахованої заробітної плати. Крім того, зазначив, що працівник не працював в день звільнення на підприємстві, після звільнення письмової вимоги про виплату нарахованої зарплати не подавав, відтак вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. В судовому засіданні представник відповідача вказав, що дійсно 20.06.2017 року було остаточно погашено весь борг по зарплаті і перераховано на рахунок позивача 1572,85 грн.

Вислухавши пояснення представників стрін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 09.10.2015 року по 24.11.2015 року працювала на посаді оператора апарату чистої культури дріжджів Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод». Наказом №208к від 23.11.2015 року, ОСОБА_3, звільнено з 24.11.2015 року за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення працівнику ОСОБА_3 не було виплачено всі кошти, які було нараховано до виплати. Так, їй не була виплачена нарахована заробітна плата за період роботи з 09.10.2015 року по 24.11.2015 року в сумі 4414,23 грн. Вказана заборгованість повністю виплачена підприємством 20.06.2017 року.

Дані обставини визнаються сторонами, та підтверджуються наказом підприємства №208к від 23.11.2015 року, довідкою № 136 від 12.07.2017 року, індивідуальною відомістю про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно розяснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Відповідно до п. 20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 було звільнено з 24.11.2015 року, тому в цей день, згідно вимог ст. 116 КЗпП України, їй мали бути виплачені всі суми, що належать від підприємства, з утриманням при цьому податків.

Оскільки відповідач розрахувався із працівником лише 20.06.2017 року, тому згідно положень ст. 117 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню.

Разом з тим, перевіряючи проведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, судоми встановлено, що при проведенні такого розрахунку позивачем допущено помилки.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд проводить згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок). Відповідно до змісту п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки.

Відповідно до п. 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом

множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 пропрацювала на підприємстві менше двох місяців, тому середня заробітна плата працівника має обраховуватись виходячи із виплат за фактично відпрацьований час, тобто за весь період роботи з 09.10.2015 року по 24.11.2015 року.

Із наявної в матеріалах справи індивідуальної відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України, видно, що сума заробітку ОСОБА_3, нарахованого ДП «Тростянецький спиртовий завод» (код 05459157) в жовтні-листопаді 2015 року становила: в жовтні - 2950,95 грн., в листопаді 1730,47 грн.

З чого видно, що сукупно за вказаний період було нараховано 4681,42 грн. (2950,95+1730,42=4681,42).

Згідно довідки підприємства № 136 від 12.07.2017 року зазначено, що компенсація за невикористану відпустку становила 267,19 грн.

Тобто, судом встановлено, що в довідці підприємства № 136 від 12.07.2017 року було помилково зазначено, що компенсація за невикористану відпустку включена до суми нарахованого заробітку. Щодо даної неточності, то вона визнана представником ДП «Тростянецький спиртовий завод» у судовому засіданні.

Згідно положень Порядку компенсація за невикористану відпустку має виключатись при визначенні середнього заробітку.

Тому середньоденний заробіток має обраховуватись виходячи із суми 4414,23 грн. за відпрацьований період (4681,42 - 267,19 = 4414,23).

Кількість робочих днів, за час роботи ОСОБА_3 на підприємстві за період з 09.10.2015 року по 24.11.2015 року становить 32 дні.

Відтак, середньоденна заробітна плата позивача за вищевказаний період становить 137,94 грн. (4414,23/32=137,94).

Кількість робочих днів з дня звільнення по день погашення боргу по заробітній платі, а саме - з 25.11.2015 року по 20.06.2017 року становить 390 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 53796,6 грн. (137,94 х 390 = 53796,6).

В судовому засіданні сторонам роз'яснено положення статей 12, 13 ЦПК України.

Статею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відтак, оскільки мотивувальна частина позовної заяви містить обґрунтування вимог в частині стягнення, середнього заробітку в сумі 50544 грн., вказану суму просить стягнути позивач, тому суд вважає, що із відповідача підлягає стягненню саме вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, суд вважає, що при виплаті вказаної суми підприємством мають бути утримані передбачені законом податки та обов'язкові платежі, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Доводи представника відповідача про те, що в день звільнення ОСОБА_3 не працювала, із письмовою вимогою про проведення розрахунку за відпрацьований час вона не зверталась, не спростовують висновок суду про те, що підприємство повинно було провести повний розрахунок із працівником в день звільнення.

При цьому суд враховує, що працюючи на підприємстві, заробітну плату ОСОБА_3 отримувала шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок у банку, що підтверджується поясненнями сторін, ксерокопією платіжної картки банку «Укргазбанк» та квитанції про баланс рахунку станом на 26.06.2017 року (а.с. 11).

Відтак, підприємство достеменно знало реквізити рахунку позивача для виплати заробітної плати, перерахувало працівнику в червні 2017 року на картковий рахунок залишок заборгованості по зарплаті. Виплата зарплати при звільненні працівника є обов'язком роботодавця, незалежно від того, чи звертається працівник із вимогою про таку виплату. Жодних обставин чи доказів, які б вказували на наявність у підприємства перешкод для перерахування нарахованої працівнику заробітної плати, при наявності таких коштів, суду не надано. Тому суд вважає, що відсутність саме письмової вимоги працівника про проведення з ним розрахунку, в даному випадку не може саме по собі бути підставою для позбавлення працівника права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки незалежно чи був працівник безпосередньо на робочому місці у день звільнення чи ні, остаточний розрахунок з ним мало бути проведено шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. При цьому встановлено, що жодного спору про розмір належних до виплати сум між сторонами немає, а відповідачем не доведено, що працівник ухилявся від отримання нарахованих коштів.

Доводи відповідача в тій частині, що заборгованість по заробітній платі позивачу не була вчасно погашена у зв'язку із відсутністю фінансової можливості у відповідача, порушенням справи про банкрутство, не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог, оскільки, відсутність коштів на рахунку роботодавця та порушення процедури банкрутства не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за не проведення розрахунку при звільненні. Доказів відсутності вини роботодавця у невиплаті коштів суду не надано.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-76цс14, висловленою у постанові від 2 липня 2014 року.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, позов у пред'явленому розмірі задоволено, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 640 грн. покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, п. 6, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.ст. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов заяву задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50544 грн. з утриманням при виплаті вказаної суми передбачених податків та обов'язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на користь держави 640 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 05.01.2018 року.

Суддя: