Провадження №2/760/3348/17
Справа №760/4819/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 32016,00 грн.

Посилається в позові на те, що 20.12.2016 року між ним та відповідачем був укладений Договір фінансового лізингу №1550.

Предметом вказаного договору є транспортний засіб - автомобіль марки- Renault Logan.

Після підписання договору, позивачем 20.12.2016 р. було здійснено перерахування коштів на рахунок ТОВ "Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ" у розмірі 32016,0 грн. Як повідомили у компанії позивачу це часткова оплата за автомобіль у розмірі 10%.

25.12.2016 представник відповідача повідомила, що автомобіль - Renault Logan має технічні несправності та запропонувала автомобіль іншої марки, на що позивач не погодився, оскільки метою договору був саме автомобіль Renault Logan.

28.12.2016 року позивач написав заяву про розірвання договору та повернення сплаченого авансового платежу в сумі 32016,0 грн.

Згідно ст.799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача. Проти ухвалення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, врахувавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (лізингодавець) та позивачем (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 1550, предметом якого є транспортний засіб Renault Logan.

Відповідно до п.1.3. вказаного договору, лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 4.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди, авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплатити різницю вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9 даного договору.

Пунктом 3.1.1. встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу.

Відповідно до п.8.2 договору вартість предмету лізингу на дату підписання договору складає 11857,78 дол. США, що в еквіваленті станом на дату підписання становить 320160,00 грн.

Відповідно до п.9,1, 9.2 договору авансовий внесок складає 50% від вартості предмета лізингу, комісія 10 %.

Відповідно до п. 8.1. договору, лізингові платежі розраховуються в дол. США на змінній основі та підлягають сплаті в гривнях за обмінним курсом дол. США до гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу.

У вступній частині Договору фінансового лізингу визначено терміни, які вживаються в договорі.

З терміну авансовий платіж вбачається, що це обов»язкивй платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначається у Додатку №1 договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу.

Відповідно до п.12.1 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору.

В разі його розірвання поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія в такому випадку не повертається.

З аналізу даної статті вбачається, що нею встановлена лише відповідальність позивача, як лізингоодержувача, при цьому відповідальність відповідача, як лізингодавця, умовами договору не передбачена.

На виконання умов даного Договору позивачем, згідно квитанції № 0..1 від 20.12.2016 р. були внесені кошти в сумі 32016,00 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в якості авансового платежу згідно Договору фінансового лізингу №1550 від 20.12.2016 р.

За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

З цього випливає, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

Тобто, таким чином захищається право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Згідно ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Виходячи з цього, суд вважає, що ціна, марка автомобіля, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець) в сукупності індивідуалізує предмет лізингу.

Однак, постачальник (продавець) автомобіля у Договорі при його укладенні визначений не був.

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

В той же час, зі змісту п.9.1 договору вбачається, що позивач має сплатити комісію за організацію угоди в розмірі 10% угоди і цей платіж, за визначенням понять договору, є першочерговим єдиноразовим платежем.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Згідно з ч. ч.2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, договір фінансового лізингу № 1550 від 20.12.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Суд приходить до висновку про те, що згідно ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15 та яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

Підсумовуючи викладене, суд, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», приходить до висновку, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», договір фінансового лізингу є недійсним.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено 32016,00 грн., то суд приходить до висновку, що передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 6, 15,16, 184, 203, ч.ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.216, 220, 627, 638, 655, 691, 799, 806, 807 ЦК України, ст. ст.1, ч.1 ст.2 ,3, ч.1 ст.6 , ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 3,4,10, 11, 57-60, 88,209, 212- 215, 218, 224-226, 228 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ"про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу №1550 від 20.12.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ" на користь ОСОБА_1 32016 грн. та судовий збір в сумі 640 грн., а всього стягнути 32656 (тридцять дві тисячі шістсот п»тдесят шість) грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя С.І. Кушнір