У Х В А Л А

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Мазур Л.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 30 січня 2006 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 40 500 доларів США на строк до 30 січня 2026 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 87 113,19 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 січня 2006 року в сумі 55 820,16 доларів США, з якої: заборгованість по кредиту 34 584 доларів США; заборгованість по процентам 13 674,13 доларів США; пеня за кредитом 55 159,85 грн., що за курсом Національного банку України станом на 29 травня 2015 року становить 2 620,42 доларів США; пеня за процентами 104 020,90 грн., що за курсом Національного банку України станом на 29 травня 2015 року становить 4 941,61 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Правекс-Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили. Заборгованість судом визначена в межах строку позовної давності.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» пропустило строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про застосування наслідків спливу якого заявив відповідач.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 30 січня 2006 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 40 500 доларів США на строк до 30 січня 2026 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «Правекс-Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 87 113,19 доларів США, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом рівними частками в сумі 169 доларів США щомісяця, до 10 числа наступного місяця, а також погашати суму нарахованих відсотків за користування кредитом до 10 числа наступного місяця.

Отже, поряд з установленням строку дії договору до 30 січня 2026 року сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином, перебіг позовної давності для вимог до боржника відповідно до ст. 261 ЦК України починається з часу несплати кожного з платежів.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив дати спливу строку позовної давності щодо кожного з прострочених платежів окремо, а також не врахував того, що строк дії договору встановлено до 30 січня 2026 року. При цьому суд не дав оцінки п. 4.4 кредитного договору, в якому сторони погодили дострокове повернення кредиту, та не перевірив тверджень позивача про те, що до відповідачів із вимогою про дострокове повернення кредиту він звернувся лише 04 серпня 2015 року, а із позовом до суду - 02 вересня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Крім того, апеляційний суд не врахував того, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Апеляційний суд не врахував положень п. 7.1.4 кредитного договору, яким сторони погодили, що у разі виникнення обставин, вказаних в п. п. 4.4, 9.3, 9.4, 9.7 цього договору, банк має право достроково стягнути заборгованість в повному обсязі за рахунок предмета іпотеки або грошових коштів та майна, які належать позичальнику. Тобто банк має право дострокового стягнення кредиту, проте це не є його обов'язком.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Л.М.Мазур

О.В.Умнова

І.М.Фаловська