Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/5239/16 головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
провадження № 22-ц /778/3366/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначивши, що 17 листопада 2015 року сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у позику та зобов'язався повернути у строк до 20 грудня 2015 року 2 000 доларів США. Сторони уклали зазначений правочин в простій письмовій формі. До теперішнього часу відповідач зобов'язання за договором не виконав. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 2 040,77 доларів США, які складаються з 2 000 доларів США основного боргу та 40 доларів США 77 центів як трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання, а також судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

2 040 доларів США 77 центів заборгованості в рахунок виконання зобов'язань за договором позики та 551 грн. 21 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність встановлених судом обставин фактичним, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 листопада 2015 року сторони уклали договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав у позивача в позику 2000 доларів США, які зобов'язався повернути до 20 грудня 2015 року. Договір укладений у простій письмовій формі у вигляді розписки, виданої позичальником позикодавцю (а. с. 5).

Із зазначеної розписки від 17.11.2015р., копія якої в ході розгляду справи звірена з наданим позивачем та оглянутим судом її оригіналом, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 17.11.2015р. отримав від ОСОБА_3 2000 доларів США, які зобов'язався повернути до 20 грудня 2015 року.

Особисте написання вказаної розписки та фактичне отримання зазначених у розписці коштів відповідач не заперечував.

Однак заперечував проти позову з тих підстав, що фактично вони з ОСОБА_3 домовились про інші договірні відносини, а саме: ОСОБА_3 надає йому 2000 дол. США на придбання з торгів автомобілю, який він доводить до належного технічного та товарного стану, продає за більшу суму та віддає позивачу позичену суму і частку прибутку від продажу автомобілю.

Крім того, зазначав, що частину суми у розмірі 1200 дол. США на вимогу ОСОБА_3 замість нього повернула його бабуся ОСОБА_4, але розписку про це від позивача не вимагала. Про ці обставини у судовому засіданні надали пояснення допитані за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами маються правовідносини з позики, про що свідчить розписка, а знаходження її оригіналу у позикодавця свідчить про те, що борг не було повернуто. Тому суд стягнув суму боргу з урахуванням суми 3 % річних у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд безпідставно не прийняв до уваги його заперечення, оскільки вказані ним обставини щодо укладення між ним та позивачем іншого договору підтверджуються наданими ним доказами, а часткове погашення боргу розписками ОСОБА_4 ( а.с. 40, 41), поясненнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5

Дослідивши вказані ствердження, колегія вважає, що суд обґрунтовано відхилив ці заперечення відповідача як неспроможні з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

В силу ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а згідно із ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом частини першої статті 218 ЦК і роз'яснень п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися свідченнями свідків факт вчинення правочину, а також виконання зобов'язань, що виникли з нього.

Проаналізувавши зміст розписки, колегія вважає, що він свідчить про укладення саме договору позики, а не будь-якого іншого договору, а надані відповідачем документи з придбання автомобілю з торгів, його фотографії ніяким чином не узгоджуються з цією розпискою.

Отже, уклавши договір саме у формі боргової розписки, а не про інвестування коштів

позивачем у спільне придбання автомобілю, на що вказує відповідач, останній позбавив себе можливості доводити існування інших правовідносин з ОСОБА_3, ніж позика.

Що стосується доводів апелянта про часткове повернення позивачу суми 1200 дол. США його бабусею ОСОБА_4 замість нього, суд обґрунтовано відкинув ці доводи, правильно пославшись на те, що передання-отримання грошових коштів не може доводитись пояснення свідків, а лише письмовими доказами. При цьому, надані відповідачем розписки про отримання ОСОБА_4 в борг суми у розмірі 1200 дол. США від іншої особи та друга розписка ОСОБА_4 про отримання назад суми у розмірі 1200 дол. США від ОСОБА_2, за якого вона заплатила частину боргу ОСОБА_3, ніяким чином не свідчать про передачу цих коштів позивачу та їх отримання ним.

Як випливає зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Покладення боржником виконання зобов'язання на іншу особу, як це передбачено статтею 528 ЦК України, повинно мати наслідком прийняття кредитором виконання зобов'язання, підтверджене належним чином.

Зважаючи на вказані норми, віддаючи кошти за онука ОСОБА_2 бабуся ОСОБА_4 мала отримати відповідний письмовий документ від кредитора про їх отримання або настоювати, щоб запис про часткове повернення боргу за ОСОБА_2 був внесений у борговий документ - розписку. Не вчинивши таких дій, боржник позбавив себе можливості доводити належними і допустимими доказами часткове погашення боргу.

Також суд правильно визнав, що спростувати письмовий доказ можна тільки іншим письмовим доказом, але ж ніяк не показами свідків.

Таким чином, наявність у кредитора ОСОБА_3 боргового документу, який був наданий суду для огляду представником позивача в оригиналі, свідчить про невиконання зобов'язання боржником ОСОБА_2, що об'єктивно підтверджує правовідносини, які виникли між сторонами.

У зв'язку з викладеним, колегія вважає, що за наявності належних і допустимих доказів, що здобуті судом першої інстанції у встановленому законом порядку, підтверджуються встановлені судом обставини справи, які не спростовані іншими допустимими фактичними даними, тому суд правильно визнав позовні вимоги доведеними і обґрунтованими та стягнув борг разом з 3 % річних як відповідальності боржника за невиконання грошового зобов»язання у визначений термін, що відповідає положенням ст.ст. 1049, 625 ЦК України.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України вона підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315, 317, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: