Справа № 140/2243/16-ц Провадження № 22-ц/772/1807/2017Головуючий в суді першої інстанції Науменко С. М.
Категорія 5Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача - адвоката Піпка А.М.; представника відповідача - адвоката Лахніка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4

на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16 травня 2017 року та додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виділ частки в натурі із майна, що є спільною частковою власністю,

В с т а н о в и л а :

В жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про виділ частки в натурі із майна, що є спільною частковою власністю, в якому просила виділити їй у приватну власність житловий будинок загальною площею 122,2 кв.м., житловою площею 63,7 кв.м. по АДРЕСА_1, до складу якого входить: коридор 2-1, туалет 2-2, ванна 2-4, кухня 2-5, коридор 2-6, кімната 2-7, кімната 2-8, кімната 2-9, кімната 2-10, тамбур 2-11, 1/2 частина сараю літ. «Б», 1/2 частина погреба літ. «Б/під», гараж літ. «В», туалет літ. «Т», альтанка літ. «Г», 1/2 частина огорожі 1-4 та припинити право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1; зобов'язати виконком Немирівської міської ради Вінницької області присвоїти окрему поштову адресу.

В листопаді 2016 року ОСОБА_5 подала до суду клопотання про залишення без розгляду позовної вимоги про зобов'язання виконкому Немирівської міської ради Вінницької області присвоїти окрему поштову адресу.

В березні 2017 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій уточнила вимоги, зазначивши номер спірного будинку - АДРЕСА_1.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 16 травня 2017 року позов задоволено.

Виділено ОСОБА_5 у приватну власність житловий будинок загальною площею 122,2 кв.м., житловою площею 63,7 кв.м. по АДРЕСА_1, до складу якого входить: коридор 2-1, туалет 2-2, ванна 2-4, кухня 2-5, коридор 2-6, кімната 2-7, кімната 2-8, кімната 2-9, кімната 2-10, тамбур 2-11, 1/2 частина сараю літ. «Б», 1/2 частина погріба літ. «Б/під», гараж літ. «В», туалет літ. «Т», альтанка літ. «Г», 1/2 частина огорожі 1-4 та припинено право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6 919,99 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду від 16 травня 2017 року відповідач ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом не з'ясовано обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 18 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_4 просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким судові витрати по справі покласти на позивача.

Зазначила, що додаткове рішення вважає незаконним та необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційні скарги, просить їх задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги на рішення суду, просить її відхилити і рішення суду першої інстанції залишити без змін. Апеляційну скаргу на додаткове рішення просить задовольнити частково, додаткове рішення змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 6 890,00 грн.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником 1/2 частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 14 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Немирівського районного нотаріального округу 14 липня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3155. Державна реєстрація права власності проведена 10 серпня 2006 року (а. с. 9-10; 52-54).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого 6 вересня 2016 року, до складу належної позивачу ОСОБА_5 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями входить: коридор 2-1, туалет 2-2, ванна 2-4, кухня 2-5, коридор 2-6, кімната 2-7, кімната 2-8, кімната 2-9, кімната 2-10, тамбур 2-11, 1/2 частина сараю літ. «Б», 1/2 частина погреба літ. «Б/під», гараж літ. «В», туалет літ. «Т», альтанка літ. «Г», 1/2 частина огорожі 1-4. Загальна площа становить 122,2 кв.м., житлова площа - 63,7 кв.м. (а. с. 14-18).

Право власності на 1/2 частину спірного будинку загальною площею 122,2 кв.м. та житловою площею 63,7 кв.м. за ОСОБА_5 зареєстровано 5 травня 2017 року на підставі договору дарування від 14 липня 2006 року та декларації про готовність об'єкта до експлуатації, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 20 вересня 2016 року (а. с. 51; 55-56).

Співвласником іншої 1/2 частини цього будинку, загальною площею 127,2 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м. є відповідач ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно положень ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч. 1). У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3).

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року № 7 при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності (п. 7).

Тобто визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Із технічного паспорта на спірний житловий будинок вбачається, що житловий будинок загальною площею 249,4 кв.м., житловою площею 112,9 кв.м., складається із двох відокремлених частин будинку, кожна з яких має окремі виходи, а саме: квартира 1 загальною площею 127,2 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що належить відповідачу ОСОБА_4 та квартира 2 загальною площею 122,2 кв.м., житловою площею 63,7 кв.м., що належить позивачу ОСОБА_5 (а. с. 14-18).

Згідно Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна, наданого КП «Немирівське районне бюро технічної інвентаризації» 6 вересня 2016 року № 355, за технічними показниками 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями, що належить ОСОБА_5, є відокремленою, має окремий вихід і може бути виділена в натурі (а. с. 19).

Такі обставини повністю підтверджені сторонами по справі - співвласниками будинку, про те, що кожній із співвласників належить відокремлена частина будинку, яка має окремий вхід і порядок користування якими між ними склався та існує як будинком так і господарськими будівлями і спорудами.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі тривалий час перебувають в неприязних відносинах, між ними та членами їх родин часто трапляються сварки, в зв'язку з чим є неможливим вирішення питання про виділення належних їм часток житлового будинку в добровільному порядку.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, виділивши ОСОБА_5 у приватну власність спірний житловий будинок загальною площею 122,2 кв.м., житловою площею 63,7 кв.м. та припинивши право спільної часткової власності на житловий будинок.

Доводи апеляційної скарги відповідача на рішення суду є безпідставними та правильних висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги в тому, що право власності на спірний житловий будинок за позивачем було зареєстровано після пред'явлення позову до суду - 5 травня 2017 року не заслуговують на увагу з огляду на те, що як свідчать матеріали справи 1/2 частину спірного житлового будинку з відповідними господарськими будівлями ОСОБА_5 придбала 14 липня 2006 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Немирівського районного нотаріального округу Люлько Л.М.; державна реєстрація права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно проведена 10 серпня 2006 року (а. с. 9-10; 52-54).

12 вересня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області видано ОСОБА_5 декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, та 5 травня 2017 року зареєстровано право власності позивача на 1/2 частину спірного житлового будинку, але зі збільшеною його площею, тобто із врахуванням зроблених позивачем добудов (а. с. 51, 55-56).

За правилами ст. 214, 215 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, щодо розподілу між сторонами судових витрат, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Ухваливши 16 травня 2017 року рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач не просила стягнути із відповідача на її користь понесені судові витрати, про що вона зазначила у поданій до суду 29.05.2017 року заяві (а. с. 78).

В свою чергу, на ухваленні додаткового рішення в частині розподілу судових витрат наполягав представник відповідача - адвокат Лахнік А.О., про що зазначив і в апеляційній скарзі на рішення суду від 16 травня 2017 року (а. с. 65) та в адресованій суду першої інстанції заяві від 16 травня 2017 року, якою просив суд винести додаткове рішення, яким вирішити питання розподілу судових витрат в частині сплаченого позивачем судового збору в сумі 6 890,00 грн. з урахуванням того, що позов було задоволено на її користь в повному обсязі (а. с. 70, 76).

Тому 18 серпня 2017 року судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення, яким, враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені повністю, стягнуто із відповідача на користь позивача 6 919,99 грн. сплаченого нею судового збору.

Так, судом першої інстанції вірно ухвалено додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат у вигляді сплати судового збору, проте до стягнення підлягає сума 6 890,00 грн., виходячи із наступного.

Позивач звернулася в суд із даним позовом 10 жовтня 2016 року.

Згідно вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (пункт 1.1.2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»)

Враховуючи вимоги частини 1 і 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» до сплати позивачем ОСОБА_5 при подачі даного позову до суду належала сума судового збору в розмірі 6 890,00 грн., яка і підлягає стягненню із відповідача на користь позивача в рахунок повернення судових витрат у вигляді судового збору.

Тому, додаткове рішення суду слід змінити лише в частині розміру судових витрат, понесених позивачем, які підлягають поверненню їй.

Доводи апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду є безпідставними і не грунтуються на вимогах закону, тому правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16 травня 2017 року відхилити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року змінити: «Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6 890,00 грн. судового збору».

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: Т.О. Денишенко

В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська