Яготинський районний суд Київської області
Справа 382/405/17
Провадження 2/382/305/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 квітня 2017 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Чемерис С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_1 до Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, в котрій зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, що підтверджується листом Засупоївської сільської ради Яготинського району Київської області від 9 лютого 2017 року за № 19. В 2001 році ОСОБА_2, зібравши всі свої речі, залишив належний вищевказаний житловий будинок та виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, при цьому доручивши їй доглядати за вищевказаним будинком, проживати в ньому та користуватись земельною ділянкою, що призначена для будівництва та обслуговування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами. При цьому, пообіцяв їй в подальшому оформити даний будинок на її ім'я договором дарування, оскільки ні дружини, ні дітей у ОСОБА_2 не було. На протязі наступного року вона фактично не проживала в будинку, оскільки робила ремонтні роботи для подальшого використання його під житло. При цьому обробляла земельну ділянку, садила та збирала врожай, користувалася погребом, де зберігала врожай, проплачувала комунальні послуги. З 2004 року після проведення ремонтних робіт, вона вселилася до вищевказаного житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 та до цього часу проживає в ньому. Вона відкрито та добросовісно володіла та продовжує володіти житловим будинком, зокрема дана обставина була очевидна для відповідача, який мав можливість це бачити, та вона не перешкоджала стороннім особам отримати будь-яку інформацію про її володіння ним, крім того, вона володіла житловим будинком, як своїм особистим, оскільки при вселенні до будинку, будинок був в занедбаному стані, нею за власний рахунок було проведено поточні ремонтні роботи, а також були понесені інші витрати по його утриманню. Крім того, вона за власний рахунок здійснювала оплату комунальних послуг, обробляла земельну ділянку. Декілька разів вона в телефонному режимі спілкувалася з власником даного будинку, який не перешкоджав їй у проживанні та користуванні вказаним будинком, більше того не цікавився будинком та не ставився до нього як до свого особистого майна. В 2007 році її повідомили, що ОСОБА_2 помер. Оскільки спадкоємці у ОСОБА_2 відсутні, то відповідачем по даній справі є Засупоївська сільська рада Київської області. ОСОБА_2, а також відповідач по справі протягом всього безперервного строку володіння нею будинком (з 2004 року) не пред'являли до неї позову про його повернення, вона була впевнена в тому, що на будинок не претендують сторонні особи, та обставини, у зв'язку з якими виникло її право, не давали їй сумніву щодо правомірності набуття нею житлового будинку, тому вона не вважала своїм обов'язком повертати його. Просила визнати за нею право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

В судове засідання позивачка та її представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки звернувся до суду з заявою, в котрій просив розглядати справу їх відсутності, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності та про визнання позову.

Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що представник відповідача позов визнав та визнання позову не суперечить закону та не порушує права інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення.

Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України).

Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.Відповідно, оскільки власник будинку понад десять років погодився з його втратою, у неї є всі підстави вважати, що будинок, розташований в АДРЕСА_1 повинен бути визнаний за нею - фактичним добросовісним володільцем. ОСОБА_3 у своїй статті «ІНФОРМАЦІЯ_1»//Юридичний журнал, НОМЕР_1. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано суб'єктам права статтями 15,16ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Як зазначено в роз'ясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.». Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.» Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Ті обставини, що позивачка володіла житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 протягом десяти років підтверджуються матеріалами справи, в зв"язку з чим, суд вважає, що позов грунтується на законі та підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 174 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1, право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя Литвин Л.І.