Справа № 462/802/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Ящук К.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 12.03.2008р. №BL2375, додаткової угоди від 12.03.2008р. №BL2375/К-1 та Графіку погашення заборгованості,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 12.03.2008р. №BL2375, додаткової угоди від 12.03.2008р. №BL2375/К-1 та Графіку погашення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що умови договору та додаткової угоди суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»так як містять несправедливі умови. Вказує, що при укладення договору банк його не повідомив письмово про всі істотні умови договору, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту, термін, мету, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, всі можливі ризики. Оскільки у відповідності до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною /сторонами/ вимог, які встановлені, зокрема, ч .1 статті 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, просить визнати Кредитний договір додаткову угоду до такого та графік погашення недійсними.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив та вказав, що банком при укладенні договору не було порушено вимог чинного законодавства України, сторони були вільними в укладенні договору і те, що позивач підписав вказаний договір свідчить про те, що він погодився зі всіма умовами кредитування. Крім того вказав, що позивачем пропущення строк позовної давності так як договір був укладений у 2008 р.., а з позовом до суду позивач звернуся лише у 2017р., тобто з пропуском позовної давності. З наведених підстав просив суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд виходив з наступного.

Сторонами укладено генеральний договір про надання кредитних послуг від 12.03.2008р. №BL2375, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в розмірі 260000 доларів США.

Відповідно до п. 1.2.1 позичальник повинен повернути вказані кошти в повному обсязі не пізніше 01.03.2028р. і виконати всі зобовязання, передбачені за індивідуальними угодами в терміни, встановлені індивідуальними угодами.

Згідно п. 1.3.1 сторони погодили, що згідно умов індивідуальних умов, укладених між сторонами, може встановлюватись підвищений розмір процентної ставки за користування кредитом.

Пунктом 1.3.2 визначено, що може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом.

Як вбачається із п. 1.3.6 договору сторони теж погодили черговість погашення грошових зобовязань.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи сторони уклали додаткову угоду від 12.03.2008р. №BL2375/К-1, якою погодили Графік погашення кредиту, який є додатком №1 до цієї угоди.

Відповідно до п. 3.1 угоди сторони погодили, що плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 11,5 % річних в межах строку кредитування, а відповідно до п. 3.2.2 з 01.07.2008р. 23% річних за користування кредитом понад строк.

Як визначено п. 3.3 угоди позичальник сплачує банку винагороду за надання кредиту в розмірі 0,99% від суми кредиту.

Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК).

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату банку винагороди в розмірі 0,99%, розмір плати за користування кредитом 11,5% річних, сторони погодили графік погашення заборгованості та передбачили відповідальності за невиконання умов договору. При цьому, позивачем підписано вказаний кредитний договір та додаткова угода до кредитного договору на кожному аркуші та графік погашення кредиту, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. Щодо посилання позивача на ненадання позивачу інформації про умови кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, не попередження про валютні ризик, то суд зазначає, що за умовами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний, зокрема, повідомити споживача у письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Саме ненадання відповідної інформації до укладення договору може бути предметом оскарження на підставі цієї норми закону. Уклавши кредитний договір позичальник погодився на обсяг інформації та на його умови, у зв'язку з чим визнання умов договору є безпідставними.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховного Суду України в постанові від 08 червня 2016 р. у справі № 6-330 цс 16, де безпосередньо зазначено, що за частиною третьою статі 18 Закону «1023-ХІІ несправедливими є, зокрема: умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2,3): надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійсненну споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Суд критично відноситься до покликання позивача на підвищення процентної ставки з 11,5 до 13,43%, оскільки як вбачається із долученого до матеріалів справи висновку судово-економічної експертизи №8195 від 15.01.2013р. експерт підтвердив сукупну вартість кредиту в розмірі 428879,59 доларів США у процентному виразі 13,43%, що в свою чергу значно перевищує розмір отриманого позивачем кредиту. Так само, підтвердити чи відповідають щомісячні платежі , які вказані у графіку погашення кредиту відсотковій ставці в розмірі 11,5% експерту не надалось можливим. Відтак, позивачем не доведено факту підвищення процентної ставки з 11,5% до 13,43%

Крім того, суд не бере до уваги висновок економічного експертного дослідження №7977 від 15.10.2012р. , оскільки таке дослідження проводилось за звернення позивача у приватному порядку, а не за рішенням суду, та експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову без поважних причин від виконання покладених обовязків. Відтак, експерт не несе жодної юридичної відповідальності за відображені у цьому висновку дані.

Не заслуговують уваги покликання позивача на порушення вимог п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні спірного договору, оскільки вказаний пункт статті прийнятий в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011р., а договір укладався у 2008 році.

Отже, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність необхідних чинників для кваліфікації умов кредитного договору несправедливими з урахуванням положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим підстав для визнання кредитного договору, додаткової угоди та графіку погашення кредиту недійсними, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Щодо покликання представника відповідача на пропущення позивачем строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необгрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необгрунтованістю.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів".

Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 12.03.2008р. №BL2375, додаткової угоди від 12.03.2008р. №BL2375/К-1 та Графіку погашення заборгованості слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст. 203,215,627 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 12.03.2008р. №BL2375, додаткової угоди від 12.03.2008р. №BL2375/К-1 та Графіку погашення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Постигач О.Б.