Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним вище позовом, у якому просила визнати її жертвою дій судді ОСОБА_4 та стягнути з Державного казначейства України завдану їй моральну шкоду.

Посилалася на те, що суддя ОСОБА_4 при здійсненні нею правосуддя допустила ряд порушень Закону, зокрема безпідставно відмовила у відкритті провадження у справі за її та її сина заявою, порушувала строки розгляду справи, ухвалювала незаконні рішення, незаконно притягнула до адміністративної відповідальності сина, не направила своєчасно копію ухвали суду про повернення судового збору, а також вчиняла інші дії, всупереч чинному законодавству України.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 16 вересня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено у зв'язку з недоведеністю.

З таким рішенням позивач ОСОБА_3 не погодилась та оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 вересня 2016 року скасовано, провадження у даній справі закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч.2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у даній справі, апеляційний суд виходив із того, що на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України така позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки оспорюються процесуальні дії судді при розгляді справи.

Такий висновок суду відповідає положенням ст. ст. 56, 126, 129 Конституції України, ст. 122 ЦПК України, а також роз'ясненням, що викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів». Зазначене відповідає вимогам ст. ст. 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, ОСОБА_3 посилалася на те, що суддя ОСОБА_4 безпідставно відмовила у відкритті провадження у справі за її та її сина заявою, порушувала строки розгляду справи, ухвалювала незаконні рішення, незаконно притягнула до адміністративної відповідальності сина, не направила своєчасно копію ухвали суду про повернення судового збору, чим завдана їй моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За змістом ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у п. 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-3139цс16 від 01 березня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом апеляційної інстанції безспірно встановлено, що ОСОБА_3 по суті не погоджується з процесуальними діями судді при розгляді конкретної справи.

Доводи касаційної скарги висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з ними щодо їх оцінки й не свідчать про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Крім того, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 про повернення судового збору у розмірі 320 грн за подання даної касаційної скарги.

Згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи, що ОСОБА_3 подано позов про відшкодування моральної шкоди, а не про визнання незаконними дій судді Анн О.В., тому дія п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на спірні правовідносини, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для звільнення позивачки від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Ураховуючи викладене, заява ОСОБА_3 про повернення судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Заяву ОСОБА_3 про повернення судового збору залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик