Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Ступак О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 березня 2006 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 3 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник порушив умови кредитного договору, а тому станом на 30 вересня 2015 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 11 274,58 грн., яка складається з: 1 890,01 грн. заборгованості за кредитом, 8 371,49 грн. заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 513,08 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 вказану вище заборгованість.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 21 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, а позивач заявив про застосування такого строку.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 30 березня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 800 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту станом на 30 вересня 2015 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитом у розмірі 1 890,01 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 8 371,49 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 513,08 грн.

Установлено, що відповідач останній платіж за кредитним договором здійснив в січні 2011 року.

08 січня 2008 року Нововолинським міським судом Волинської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 312,53 грн. Судовий наказ перебував на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області і постановою державного виконавця від 10 травня 2011 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з його виконанням.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про те, що позовна давність сплинула, не ґрунтується на досліджених судом доказах.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле «month»).

Крім того, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Питання застосування строку позовної давності відповідно до ст. 256, частин 1 та 5 ст. 261, ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням зазначених обставин та факту пред'явлення позову у листопаді 2015 року, не вирішено.

Встановивши строк дії картки до 11 квітня 2011 року на підставі заперечень відповідача, які не підтверджені належними та допустимими доказами, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою доводи позивача, що строк позовної давності не сплинув, оскільки строк дії картки визначено до березня 2013 року.

Крім того, в матеріалах справи (а. с. 38) знаходиться копія кредитної картки, яка посвідчена судом як така, що відповідає оригіналу, з терміном дії 04/15, тобто до квітня 2015 року. Проте, суди не встановили кому належить ця картка, та чи здійснював відповідач її використання саме за спірними правовідносинами.

Отже, судами не встановлено фактичних обставин, з якими законодавець пов'язує вирішення спору - строку дії картки та виконання судового наказу, порядку погашення кредиту за договором та строку внесення останнього платежу за ним, а також розміру боргу, хоча зазначені обставини мають важливе значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не спростували належними та допустимими доказами доводи позивача, не встановили строк дії картки, а тому дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Ступак

І.М. Фаловська