АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/1868/17-ц Головуючий у 1 інстанції: Роман О.А.
Провадження № 22-ц/796/5226/2017 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року про повернення заяви ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року повернуто заяву ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду та зобов'язати суд першої інстанції розглянути його заяву про поновлення цивільної дієздатності. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд безпідставно повернув його заяву про поновлення цивільної дієздатності, позбавивши права на звернення до суду.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у відсутність апелянта.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення своєї цивільної дієздатності. Зазначив, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2012 року його було визнано недієздатним та призначено опікуна ОСОБА_2 Його психічний стан здоров'я значно поліпшився і він цілком усвідомлює значення своїх дій та може ними керувати, але опікун, орган опіки та піклування ігнорують його звернення. ОСОБА_1 просив призначити судово-психіатричну експертизу незалежною медичною установою, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2012 року про визнання його недієздатним та поновити дієздатність.

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 27 лютого 2017 року заяву ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності повернуто. Суд виходив з того, що згідно з ч. 4 ст. 241 ЦПК України та ч. 1 ст. 42 ЦК України поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, вирішується за заявою опікуна або органу опіки та піклування.

Колегія суддів не може погодитися з ухвалою суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 42 ЦК України, ч. 4 ст. 241 ЦПК України скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, в разі її видужання або значного поліпшення її психічного стану здійснюється за рішенням суду на підставі відповідного висновку судово-психіатричної експертизи за заявою опікуна, органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» (п. 45).

У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (п. 45).

У зв'язку з наведеним ст. 241 ЦПК України не повинна застосовуватися судом суто формально, адже зазначена норма внутрішнього національного законодавства безумовно обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції. Оскільки гарантоване зазначеною нормою Конвенції право доступу до суду повинне існувати та бути ефективним у практичній реалізації, суду слід ще на стадії вирішення питання про прийняття заяви перевіряти чи не суперечитиме ст. 6 Конвенції встановлене ст. 241 ЦПК України обмеження з огляду на доводи конкретної заяви, вживаючи всіх передбачених цивільним процесуальним законом засобів для з'ясування об'єктивних обставин, які можуть свідчити про поновлення у особи здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В справі «Наталія Михайленко проти України» від 30 травня 2013 року, яке набуло статусу остаточного 30 серпня 2013 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що підхід, якого дотримується національне законодавство і згідно з яким особи, визнані недієздатними, не мають права на безпосередній доступ до суду з метою поновлення своєї цивільної дієздатності, не відповідає загальній тенденції, що панує на європейському рівні. Загальна заборона безпосереднього доступу до суду для цієї категорії осіб не залишає простору для винятків. У той же час національне законодавство не передбачає відповідних гарантій, тобто що питання поновлення цивільної дієздатності переглядатимуться судами з регулярною періодичністю. Насамкінець, у цій справі не було доведено, що відповідні державні органи здійснювали ефективний нагляд за ситуацією заявниці, включаючи виконання обов'язків її опікуном, або що вони вживали необхідних заходів для захисту її інтересів.

В заяві про поновлення йому цивільної дієздатності ОСОБА_1 зазначав, опіку та орган опіки та піклування самоусунулися від виконання своїх обов'язків та ігнорують його звернення про поновлення цивільної дієздатності.

Суд першої інстанції не перевірив доводи заявника та викладені ним обставини, повернувши заяву ОСОБА_1 фактично відмовив йому у реалізації гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на розгляд справи судом.

Враховуючи викладене, ухвала Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року підлягає скасуванню з передачею питання про прийняття заяви ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності на новий розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року скасувати, питання про прийняття заяви ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності передати на новий розгляд суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді