Провадження 4-с/127/69/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2, суд

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з даною скаргою, мотивуючи її тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2016 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 47543,10грн. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31.10.2016р. вказане рішення залишено без змін. 23.12.2016 р. був виданий виконавчий лист, а 12.01.2017 р. відкрите виконавче провадження. Постановою державного виконавця Кучинського А.В. від 27.02.2017 року накладено арешт на все майно боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, а всього на суму 55664,73 грн. ОСОБА_1 вважає дану постанову незаконною, оскільки арешт накладено на майно, яке є її єдиним житлом. Крім того, стягувач при звернення до виконавчої служби не сплатив авансового внеску, передбаченого ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» та державним виконавцем не було направлено боржникові копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.01.2017 року. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Вінниці ОСОБА_2 від 27.02.2017 року про арешт майна.

В судовому засіданні скаржник та її представник скаргу підтримали, просили задовольнити.

Державний виконавець в судовому засіданні скаргу не визнав, заперечував щодо її задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали скарги, цивільної справи та виконавче провадження, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги, з наступних підстав.

При розгляді скарги судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2016р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 47 543,10 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. судові витрати в розмірі 2051,20 грн. (Т№1а.с.233-234 цивільної справи).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31.10.2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2016 року залишено без змін (Т№2 а.с.42-43 цивільної справи).

23.12.2016 року по даній справі видано виконавчий лист. Вказаний виконавчий лист був предявлений до виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

12.01.2017р. державним виконавцем Центрального відділу ДВС м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, 27.02.2017р. по даному виконавчому провадженні винесено постанову про арешт майна боржника. У звязку з цим, було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору на суму 55664,73 грн.

Досліджуючи правомірність винесення постанови про арешт майна боржника від 27.02.2017, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені даним Законом.

Згідно частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

У відповідності до статті 48 зазначеного Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Частина 6,7 вказаної статті визначає, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобовязаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, який міститься в матеріалах виконавчого провадження, у ОСОБА_1 на праві власності перебуває квартира АДРЕСА_1, що є єдиним житлом боржника.

Судом встановлено, що сума коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1І з урахуванням виконавчого збору, становить 55664,73 грн. Виходячи з того, що дана сума не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, державний виконавець не мав правових підстав звертати стягнення на єдине житло боржника, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Поряд з цим, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію, однак, згідно матеріалів виконавчого провадження вказана обставина державним виконавцем взагалі не приймалась до уваги та належним чином не перевірялась.

В свою чергу, суд звертає увагу на порушення державним виконавцем вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» в частині повідомлення боржнику про початок примусового виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2016р.

Згідно статті 28 даного Закону, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Документи виконавчого провадження, надіслані каналами факсимільного звязку, електронною поштою або з використанням інших засобів звязку, вважаються врученими, за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами.

В судовому засіданні, ОСОБА_1 зауважила, що на її адресу не надходила постанова про відкриття виконавчого провадження, у звязку з чим вважає, що вона була неналежним чином повідомлена про початок примусового виконання рішення, даний факт підтверджується і матеріалами виконавчого провадження в якому відсутні будь які докази про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.

В свою чергу, доводи ОСОБА_1 про неправомірність відкриття виконавчого провадження з підстав не сплати авансованого внеску стягувачем, суд не приймає до уваги через наявність в матеріалах виконавчого провадження відповідної квитанції про його сплату.

Стаття 383 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про арешт майна ОСОБА_1 є незаконною, оскільки накладаючи арешт на все майно боржника, державним виконавцем порушено приписи ч.7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а права ОСОБА_1 підлягають поновленню, шляхом скасування оскаржуваної постанови.

На підставі викладеного, згідно ст.ст., 18,26,28,48 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст. 383,384, 385, 387, 389 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2В від 27.02.2017 року про арешт майна боржника, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа від 23.12.2016р. по справі № 127/23953/14-ц.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя: