Справа № 350/1688/15-ц
Провадження № 22-ц/779/591/2017
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з даним позовом та просив ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 416 556 гривень заборгованості за договором позики та витрати по справі.

Вимоги позивач обґрунтував тим, що 01 грудня 2014 року позичив ОСОБА_5 17400 доларів США, що становить до національної валюти 416 556 гривень, які вона зобовязалася повернути до 01 січня 2015 року. Одержання відповідачкою вказаної суми грошей підтверджується написаною нею власноручно розпискою. Після настання строку повернення грошових коштів на його усні звернення відповідач завжди обіцяла повернути кошти у найближчий час, однак ухиляється від виконання зобовязання , заявляє, що відсутні кошти і що розписка не має правового значення.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 29 червня 2016 року позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення суду є неправильним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Виходячи з умов договору позики судом не встановлено, що одержала від ОСОБА_4 гроші в сумі 17 400 доларів США. З розписки, датованої 01 грудня 2014 року вбачається, що позичила у позивача 17 400 доларів США в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і зобовязується віддати до 01 січня 2015 року. В судовому засіданні заперечувала про одержання від позивача зазначеної суми грошей, які фактично ОСОБА_4 ніколи їй не передавав. Протягом 2011-2014 років позивач поставляв їй для реалізації в Херсонській області пиломатеріал, за який з ним розрахувалась повністю. Влітку 2014 року позивач заявив, що повинна заплатити йому 10 000 доларів США як проценти за несвоєчасну реалізацію пиломатеріалу тому, що таку суму він позичив у ОСОБА_8 для придбання продукції, і має йому терміново повернути. Коли відмовилась сплатити суму грошей, позивач неодноразово погрожував їй, що з сином та його дітьми може трапитись щось погане.

У квітні 2015 року позивач разом з ОСОБА_8 приїхав до неї додому і боячись за сина та його дітей , під диктовку позивача написала розписку, в якій він сказав написати вже не 10 000 доларів США, а 17 400 доларів США, з процентами та ростом курсу долара та вказати дату написання розписки 01 грудня 2014 року та дату повернення грошей 01 січня 2015 року. Її син ОСОБА_6 не бачив як вона писала розписку і не знав її змісту, а тільки на її прохання поставив свій підпис. ОСОБА_8 в її присутності в розписці не підписувався тому, що знаходився в своєму автомобілі на вулиці. Сам позивач в судовому засіданні давав пояснення, що ніби позичив гроші за два місяці до написання розписки, але ніхто не був присутнім при цьому.

Суд неправильно вказав в рішення зміст розписки, вказавши замість слова «позичила» слова «отримала від ОСОБА_4 кошти в сумі 17 400 доларів США», що має істотне значення для умов договору позики. Суд також неправильно застосував положення ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, оскільки ніякого договору, який би відповідав нормам закону з позивачем не укладала.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта та її представника, які вимоги скарги підтримали, позивача, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, ОСОБА_2 як позичальник зобовязання не виконала, що підтверджується доказами.

Судом встановлено, що згідно розписки від 01 грудня 2014 року ОСОБА_2, особисто зазначила, що позичила першого грудня 2014 року кошти і зобовязалась віддати їх до 01.01.2015 року. Розписка написана у присутності свідків та наголошено про власноручний підпис.

Відповідно до курсу валюти як предмету позики по відношенню до української гривні встановленої НБУ відповідно до довідки АТ «Райффайзен банк Аваль» позивачем визначено, що 17 400 доларів США становить 416 556 гривень, які і просив стягнути.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Суд першої інстанції зясувавши усі фактичні дані, оцінивши належність, допустимість кожного доказу поданого сторонами окремо, достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності правильно встановив, що між сторонами мало місце реальне боргове зобовязання, розпискою передбачено умови отримання боргу і зобовязання його повернути. Судом правильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено обгрунтований висновок про те, що між сторонами укладено договір позики.

Доводи апелянта, що розписку про позику 17400 доларів США написала під тиском та погрозами позивача, чи є процентами визначеними позивачем на його думку через те, що несвоєчасно реалізувала його пиломатеріали не підтверджені жодними переконливими та допустимими доказами. До звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач інформації чи даних про неправомірні дії позикодавця та викладені нею обставини розписки про позику жодним чином не заявляла.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Д. Горблянський

ОСОБА_9