У Х В А Л А

3 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, треті особи: орган опіки та піклування Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

5 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 10, 26, 46 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні».

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Верховного Суду України від 19 квітня 2000 року, в якій, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Одночасно заявниця просить поновити строк на оскарження зазначених судових рішень, посилаючись на поважну причину його пропуску, зокрема невчасне отримання оскаржуваної ухвали. З наданих доказів убачається, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ надіслав ухвалу від 19 квітня 2017 року на адресу ОСОБА_4 лише 15 червня 2017 року.

Частиною четвертою статті 356 ЦПК України передбачено, що в разі пропущення строку, встановленого частинами першою − третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Питання про поновлення строку вирішується колегією суддів під час вирішення питання допуску справи до провадження.

Оскільки надані заявницею докази про причини пропуску строку свідчать про їх поважність клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції підлягає задоволенню. Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним рішення селищної ради, яким передано відповідачу у власність частину спірної земельної ділянки, з огляду на положення статті 88 Земельного кодексу України, оскільки передана у власність частина спірної земельної ділянки відповідає встановленою між попередніми співвласниками будинку угодою про користування спільною земельною ділянкою і ця угода є обов'язковою для позивачки, яка пізніше набула право власності на відповідну частку житлового будинку, що належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачу. При цьому положення статей 10, 26, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» судами не застосовувались та підставою позовних вимог не були.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 19 квітня 2000 року Верховний Суд України як суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів попередніх судових інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для вилучення земельної ділянки у відповідача з підстав, передбачених главою 4 Розділу 1 Земельного кодексу України (1990 року), оскільки правомірність користування спірною земельною ділянкою не підтверджена письмовими доказами.

Отже, порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували зазначені в заяві статті 10, 26, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Крім того постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2012 року, які надані заявницею не можуть бути підтвердженням підстави передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки не є постановами Верховного Суду України, прийнятими у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_4 строк на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, треті особи: орган опіки та піклування Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування рішення орану місцевого самоврядування за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук