Єдиний унікальний номер 235/5873/16-ц Номер провадження 22-ц/775/157/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Курило В.П., Канурної О.Д.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, до ОСОБА_1 та Комунального підприємства «Управління міського господарства» про визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію майна та свідоцтва про право власності на житло, третя особа: Орган опіки та піклування - виконком Покровської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

15 вересня 2016 року позивачка ОСОБА_2, яка дії від свого імені та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 та Комунального підприємства «Управління міського господарства» про визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію майна і свідоцтва про право власності на житло, третя особа - Орган опіки та піклування - виконком Покровської міської ради, обґрунтовуючи його наступним.

З відповідачем вона перебувала в зареєстровану шлюбі з 18 серпня 2004 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народилась дитина - ОСОБА_3, інтереси якого вона також представляє, як його мати. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано,

Під час шлюбу, вона, відповідач та їх неповнолітній син постійно проживали однією сім'єю в житловій квартирі АДРЕСА_4, про що свідчать довідки з місця проживання. Вказана квартира перебувала на балансі Красноармійського центру єдиного замовника, яку мали намір приватизувати на всіх членів сім'ї. Відповідач знав, що вона разом з сином бажала прийняти участь у приватизації спірної квартири.

Однак, у лютому 2010 року, відповідач ОСОБА_1, не повідомивши її про намір одноособово приватизувати квартиру, не отримавши від неї письмову згоду на приватизацію квартири, як повнолітнього члена сім'ї, яка постійно проживала з ним в квартирі, без участі її та дитини, обманним шляхом самостійно приватизував квартиру і отримав свідоцтво про право власності на житло, як одноособовий власник, не повідомивши орган приватизації про наявних членів сім'ї, які проживали з ним в квартирі на момент приватизації.

Вважає, що це є порушенням права її та неповнолітнього сина на безоплатну приватизацію квартири, в якій вони постійно проживали разом з відповідачем однією сім'єю, набули право на житло в якості членів його сім'ї, та, відповідно до норм діючого законодавства, мали право на приватизацію вказаної квартири, разом з відповідачем.

В теперішній час ОСОБА_1 звернувся до неї з проханням звільнити житлову площу, заявивши, що він є одноособовим власником цієї квартири. Зазначила, що про порушене право на приватизацію житла вона дізналася у серпні 2016 року від самого відповідача, після чого знайшла в квартирі документи про здійснену приватизацію.

Оскільки її син є неповнолітньою дитиною, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 261 ЦК України, позовна давність стосовно порушення його цивільного права починається від дня досягнення ним повноліття.

Діючи від свого імені та в інтересах свого неповнолітнього сина, позивачка просила поновити їй строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, визнати недійсними і скасувати розпорядження орану приватизації № 12685 від 09 лютого 2010 року та свідоцтво про право власності на житло № 12685 від 09 лютого 2010 року, яке видане Комунальним підприємством "Управління міського господарства" міста Красноармійська згідно з розпорядженням № 12685 від 09 лютого 2010 р. про передачу квартири АДРЕСА_4 на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, до ОСОБА_1 та Комунального підприємства «Управління міського господарства» про визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію майна та свідоцтва про право власності на житло, третя особа: Орган опіки та піклування - виконком Покровської міської ради - задоволені.

Поновлено строк ОСОБА_2 на звернення до суду.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації № 12685 від 09 лютого 2010 року, яке видане Комунальним підприємством "Управління міського господарства" м. Красноармійська.

Визнано недійсним та скасовано Свідоцтво про право власності на житло № 12685 від 09 лютого 2010 року, яке видано Комунальним підприємством "Управління міського господарства" м. Красноармійська згідно з розпорядженням № 12685 від 09лютого 2010 року про передачу квартири АДРЕСА_4 на праві приватної власності ОСОБА_1.

Додатковим рішенням цього ж суду від 31 січня 2017 року з Комунального підприємства "Управління міського господарства" м. Покровськ на користь позивачки ОСОБА_4 стягнуто судовий збір в розмірі 275 грн.20 коп., компенсовано ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в розмірі 275 грн. 20 коп. за рахунок держави.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що у спірній квартирі на момент приватизації він був зареєстрований лише один. Дружина та син були зареєстровані за місцем проживання матері дружини в м. Красноармійську, де на той час мешкали всією родиною. У довідці, наданій для приватизації, вони не були зазначені. Позивачка мала намір приватизувати іншу квартиру, яку наймала матір. Без поважних причин вона пропустила строк позовної давності, а тому причин для відновлення строку позовної давності у суду не було. Його клопотання про витребування документів, що підтверджують законність приватизації, суд не розглянув та документи не витребував.

На думку апелянта, підстави для задоволення позову відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Очеретько О.В. заперечували проти доводів скарги, вважали їх безпідставними та просили апеляційну скаргу відповідача відхилити, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін

Представники Комунального підприємства «Управління міського господарства» та Органу опіки та піклування - виконкому Покровської міської ради в судове засіданні апеляційного суду не з'явилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками, факсом та телефонограмою (а.с. 172, 173, 176).

В.О. Голови Покровської міської ради Донецької області в листі до апеляційного суду просив розглянути справу без участі їх представника (третьої особи) та справу вирішити на розсуд суду (а.с. 170).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника позивачки, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до абзацу 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як одною зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 345 ЦК України передбачає, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 4 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-XII передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до абзацу 2 п. 5 Положення про порядок передачі квартир будинків, у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року № 56, яке діяло на час спірних відносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень гуртожитках у власність громадян від 16 грудня 2009 року № 396 також передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

За неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Довідка про склад сім'ї була передбачена і Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15 вересня 1992 року № 56.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 11 січня 2005 року № 2304-IV, зазначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, передбачено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Як передбачено в ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується наявними у справі доказами наступні обставини.

18 серпня 2004 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2, якій після одруження присвоєно прізвище «ОСОБА_2» (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився - ОСОБА_3, у свідоцтві про народженні якого батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 23 квітня 2014року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7).

22 грудня 2009 року Відповідач ОСОБА_1 зареєструвався за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40).

Згідно довідок Комунальної установи «Покровський координаційній комітет самоорганізації населення» від 15 серпня 2016 року, в період з 2003 року по 2009 рік ОСОБА_2, дійсно, мешкала разом з сином ОСОБА_3 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, а потім з грудня 2009 року по 08 липня 2011 року за адресою: АДРЕСА_4, де вона зареєструвалась 08 липня 2011 року і мешкає там по теперішній час (а.с. 10, 33).

Відповідно до свідоцтва № 12685 про право власності на житло від 09 лютого 2010 року, виданого Комунальним підприємством «Управління міського господарства», квартира за адресою: АДРЕСА_4 приватизована належить на праві приватної власності ОСОБА_1 Свідоцтво про право власності на житло видане з розпорядженням органу приватизації від 09 лютого 2010 року № 12685 (а.с.9, 51, 52, 53).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 лютого 2010 року, дана квартира зареєстрована за відповідачем, як одноособовим власником (а.с.8, 50).

Судом також встановлено, що на час приватизації спірної квартири малолітньому ОСОБА_3 виповнилось 5 років, позивачка та її малолітній син мешкали в цій квартирі. Не дивлячись на те, що у паспорті відповідача є відмітки про наявність малолітнього сина та дружини, з якою відповідач ОСОБА_1 на час приватизації перебував у шлюбі, орган приватизації не врахував інтереси членів сім'ї, які мали право на приватизацію квартири, та передав цю квартиру у приватну власність одного ОСОБА_1 Тобто відповідач ОСОБА_1 до заяви про приватизацію спірної квартири повинен був додати саме довідку про склад сім'ї, яка на той час складалась з нього, його дружини та малолітнього сина, а не довідку про реєстрацію свого місця проживання. Орган приватизації не звернув на цю обставину уваги, що призвело до порушення прав позивачки та малолітньої дитини.

Судом встановлено, що позивачка з поважних причин пропустила строк позовної давності, тому він підлягає поновленню, а порушене право підлягає захисту.

Суд першої інстанції, з врахуванням встановлених обставин справи, досліджених по справі доказів в їх сукупності, аналізуючи вимоги чинного законодавства, дійшов висновку, що приватизація спірної квартири відповідачем ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «Управління міського господарства» проведена з порушенням прав позивачки та малолітньої дитини, які проживали в спірній квартирі на момент приватизації разом з відповідачем, а тому задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, поновивши їй строк для звернення до суду за захистом порушених прав.

При вирішенні справи суд правильно посилався на норми матеріального права, а саме на ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 697, де прямо зазначено, що передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитку) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку), пункт 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року, де також передбачено, що передача займаних квартир здійснюється у приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі разом з наймачем. Також суд правильно послався і на ч.2 ст.64 ЖК України, яка передбачає, що до членів сім'ї наймача належить дружина наймача.

Відповідно до ч.11 ст. 8 Закону України № 697 спори, що виникають при приватизації квартири(будинків) та кімнат (гуртожитків) державного житлового фонду, вирішуються судом.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2

Дослідивши матеріали справи та перевіривши підстави заявленого позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1, як безпідставні про те, що позивачка пропустила строк звернення до суду, оскільки, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено і це вбачається з пояснень сторін, що про одноособову приватизацію квартири відповідач не повідомляв позивачці, про порушення свого права на приватизацію квартири позивачці стало відомо в 2016 році, після розірвання шлюбу. Твердження апелянта про те, що позивачка повинна була знати про факт приватизації квартири в 2010 році, є лише припущенням, а відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки її син є неповнолітньою дитиною, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 261 ЦК України, позовна давність стосовно порушення його цивільного права починається від дня досягнення ним повноліття. Позов ОСОБА_2 заявила для захисту порушеного права, як від свого імені, так і в інтересах малолітнього сина.

Безпідставними також є твердження апелянта про те, що позивачка разом з дитиною постійно проживала у матері, за іншою адресою, оскільки це спростовується довідками Комунальної установи «Покровський координаційній комітет самоорганізації населення» від 15 серпня 2016 року, в яких зазначено, що ОСОБА_2 разом з дитиною мешкала в спірній квартирі з грудня 2009 року по 08 липня 2011 року без реєстрації, а з 08 липня 2011 року зареєструвалась в квартирі за згодою відповідача.

Ці фактичні данні узгоджуються з іншими письмовими доказами - довідками з місця навчання ОСОБА_3, заяв батьків про оформлення дитини до школи, особової справи учня, повідомленням з міграційної служби, ксерокопією паспорту відповідача.

Апеляційний суд враховує, що визначальним у справі є факт постійного проживання в спірній квартирі позивачки ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 в якості дружини, їхнього малолітнього сина, як до моменту приватизації, так і після неї, з чим законодавство пов'язує виникнення права на приватизацію житла, а не з фактом реєстрації особи в спірній квартирі.

Факт постійного проживання позивачки в зазначеній квартирі як до приватизації , так і після неї, апелянтом не спростовано, як і те, що в квартиру позивачка вселилась зі згоди ОСОБА_1 після реєстрації з ним шлюбу на законних підставах.

Більше того, в заяві відповідача ОСОБА_1 до Красноармійського міського голови від 06 грудня 2009 року і рішенні виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 16 грудня 2009 року № 573 (зворотній бік рішення) про дозвіл на обмін квартир з однокімнатної, розташованої в АДРЕСА_1, на чотирьох - кімнатну квартиру, що розташована в АДРЕСА_4, зазначено, що причиною обміну квартир у ОСОБА_1 є розширення житлової площі в зв'язку з поліпшенням житлових умов, так як він фактично має склад сім'ї із трьох осіб (він, дружина і син) (а.с. 179 - 180).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заявленого позову і в мотивувальній частині рішення зазначив, що приватизація квартири проведена незаконно і тому підлягає визнанню недійсною.

Свої правові висновки суд першої інстанції належним чином мотивував і повно виклав у рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, з якими законодавство пов'язує можливість зміни чи скасування рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу - відхиляє.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2016 року залишити без змін

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: