Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1057/17
Провадження № 2-др/321/1/17
Д О Д А Т К О В Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2017 року смт. Михайлівка
Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Олійника М.Ю.
секретаря судового засідання Засько О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду питання щодо ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області про тлумачення заповіту,
Рішенням суду від 6 жовтня 2017 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про тлумачення заповіту, та тлумачено заповіт ОСОБА_2 від 28 лютого 2002 року, який 28 лютого 2002 року було посвідчено ОСОБА_3 - приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 1030, а саме: ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,1408 гектара, розташовану на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, що складається із двох земельних ділянок: кадастровий номер 0:24:001:0006, площею 9,2513 гектара; кадастровий номер 0:29:001:0048, площею 0,8895 гектара; правовстановлюючим документом на які є Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЗП № 158825 від 15 липня 2005 року. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало чинності 16 жовтня 2017 року.

23 жовтня 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просить визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,1408 гектара, розташовану на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, що складається із двох земельних ділянок: кадастровий номер 0:24:001:0006, площею 9,2513 гектара; кадастровий номер 0:29:001:0048, площею 0,8895 гектара; правовстановлюючим документом на яку є Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЗП № 158825 від 15 липня 2005 року, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_2, яка померла 1 березня 2006 року в смт Михайлівка, Михайлівського району, Запорізької області.

Учасники процесу, що були повідомлені про час та місце розгляду питання щодо ухвалення додаткового рішення, в судове засідання не зявились, але їх неявка не перешкоджає розгляду.

Дослідивши рішення суду та матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність винести додаткове рішення.

Відповідно до ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою сторони чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про тлумачення заповіту. 5 жовтня 2017 року від ОСОБА_1 надійшов уточнений позов до Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області про тлумачення заповіту і визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

6 жовтня 2017 року Михайлівським районним судом Запорізької області була розглянута цивільна справа за позовом ОСОБА_1, але в рішенні суду відсутнє вирішення позовної вимоги про визнання права власності, тому є необхідність в ухваленні додаткового рішення.

В ході судового розгляду було встановлено, що 28 лютого 2002 року ОСОБА_4 було складено заповіт, яким вона заповіла позивачу ОСОБА_1 право власності на земельну частку (пай) посвідчене сертифікатом, розміром 10,11 в умовно кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Знамя комунізму» Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 1030.

15 липня 2005 року ОСОБА_4 було видано державний акт серії ЗП № 158825 на право власності на земельну ділянку площею 10,1408 га у межах згідно з планом, розташовану на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області.

1 березня 2006 року ОСОБА_4 померла.

Рішенням суду від 6 жовтня 2017 року було розтлумачено заповіт ОСОБА_2 від 28 лютого 2002 року, який 28 лютого 2002 року було посвідчено ОСОБА_3 - приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 1030, а саме: ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,1408 гектара, розташовану на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, що складається із двох земельних ділянок: кадастровий номер 0:24:001:0006, площею 9,2513 гектара; кадастровий номер 0:29:001:0048, площею 0,8895 гектара; правовстановлюючим документом на які є Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЗП № 158825 від 15 липня 2005 року. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало чинності 16 жовтня 2017 року.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дій від 23 серпня 2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_4, оскільки ним не був наданий оригінал правовстановлюючого документу.

Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 126 ЗК України , право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 4 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 статті 1225 ЦК України передбачено, що право на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

У відповідності до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п.4.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Відповідно до п.4.15 Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідноабз.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008«Про судову практику у справах про спадкування»: - У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутисядо суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до розяснень, що містяться в п.3.1 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Здійснення спадкування за законом передбачено ст. 1217 ЦК України, результатом чого з огляду на положення ст. 1296 ЦК України є отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, відсутність якого не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296).

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу Україна до складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За частиною другою названої норми право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

Відповідно до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, та на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має протягом шести місяців з дати відкриття спадщини подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невідємною частиною правовстановлюючого документа.

У свою чергу, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на імя особи, яка померла, у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку.

Для правильного вирішення спору про спадкування суд на підставі відповідних документів зобовязаний перевірити: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які звернулись з позовом в суд (докази родинних та інших відносин), наявність заповіту та його чинність (виписка з Спадкового реєстру), наявність спадкової справи (виписка із Спадкового реєстру), факт прийняття спадщини спадкоємцем при визнанні права власності, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Свідоцтво про право на спадщину, відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат», видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, а тому за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися в суд за правилами позовного провадження.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Так, у відповідності до вимог, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Відмова нотаріуса особі у віддачі свідоцтва про право власності на майно є підставою для захисту реалізації права на отримання спадщини вказаною особою в судовому порядку.

Підстава такої відмови нотаріуса передбачена п.2 ст.49 закону України «Про нотаріат»та п.п.31,32 та 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом МЮ України 03.03.2004 р. за №20/5 та зареєстрована 03.03.2004 р. за №283/8882 , в якому передбачена можливість видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, тільки після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Позивачем були надані суду докази про вжиття ними заходів для отримання таких свідоцтва про право на спадщину.

Для правильного вирішення спору про спадкування суд на підставі відповідних документів зобовязаний перевірити: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які звернулись з позовом в суд (докази родинних та інших відносин), наявність заповіту та його чинність (виписка з Спадкового реєстру), наявність спадкової справи (виписка із Спадкового реєстру), факт прийняття спадщини спадкоємцем при визнанні права власності, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Свідоцтво про право на спадщину, відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат», видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, а тому за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися в суд за правилами позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим задовольнити заяву, оскільки було встановлено, що спадкове майно дійсно належало спадкодавцю ОСОБА_5, позивач прийняв спадщину, проте оформити своє право він не може через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу. Таким чином визнання права власності не порушує права інших осіб та іншим шляхом вирішити питання в позасудовому порядку неможливо.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.88, 220, 223, 294-296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Ухвалити додаткове рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області про тлумачення заповіту.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,1408 гектара, розташовану на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, що складається із двох земельних ділянок: кадастровий номер 0:24:001:0006, площею 9,2513 гектара; кадастровий номер 0:29:001:0048, площею 0,8895 гектара; правовстановлюючим документом на яку є Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЗП № 158825 від 15 липня 2005 року, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_2, яка померла 1 березня 2006 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_6