Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Ступак О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є наймачем квартири АДРЕСА_3. У даній квартирі також зареєстрована малолітня донька позивача ОСОБА_5 Позивач зазначив, що після розірвання шлюбу позивача з відповідачем ОСОБА_6, остання разом зі спільною донькою на початку 2013 року переїхали проживати до іншої квартири. Оскільки, малолітня донька позивача ОСОБА_5 вже три роки не проживає у вищевказаній квартирі, на підставі ст. 107 ЖК УРСР, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог просив, визнати неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_5, просить скасувати ухвалене судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю у квартирі, 1/3 частина якої належить ОСОБА_8 на праві власності, що встановлено іншим рішенням суду та в силу вимог ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, тому визнання дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, не призведе до позбавлення дитини прав на житло.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_3, що підтверджується ордером на жиле приміщення, виданим виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів 09 березня 1988 року та довідкою форми № 3, виданою комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 04 березня 2016 року (а.с.5-6).

У 2005 році ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, від якого у них народилась, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, донька ОСОБА_5 (а.с. 9).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано 09 листопада 2012 року (а.с.7).

У вищевказаній квартирі зареєстрована та проживає донька сторін у справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою форми № 3, виданою комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 04 березня 2016 року (а.с.6).

Судами установлено, що ОСОБА_7, яка є матір'ю малолітньої ОСОБА_5, з 06 листопада 2012 року не має зареєстрованого місця проживання, що підтверджується її паспортними даними (а.с.19).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_3, третя особа - Київська міська рада, про визнання права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_7 та донька сторін у справі, малолітня ОСОБА_5, добровільно виселилися та припинили проживати в квартирі, наймачем якої є ОСОБА_3, у зв'язку з розірванням шлюбу між сторонами.

Як вбачається з позовної заяви, предметом позовних вимог є визнання малолітньої доньки позивача, яка на законних підставах зареєстрована у вищевказаній квартирі, такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання (ст. 107 ЖК України).

Частиною 2 ст. 107 ЖК УРСР встановлено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, на ствердження вибуття суд може брати будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на визначений строк тощо).

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд на ствердження вищевикладеного посилався на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 квітня 2013 року, що набрало законної сили, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_3, третя особа - Київська міська рада, про визнання права користування житловим приміщенням - квартирою № АДРЕСА_1.

Зокрема, апеляційний суд вважав такими, що не потребують доведення відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, що ОСОБА_7, будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 та втративши статус члена сім'ї позивача в зв'язку з розлученням, не має законних підстав на користування житловим приміщенням, наймачами якого є позивач та малолітня дочка сторін.

Разом з тим, встановлюючи вищевикладені обставини справи, апеляційний суд не звернув уваги, що предметом спору у вказаному рішенні суду не було питання набуття чи втрати права користування спірною квартирою малолітньою дочкою сторін. Крім того, вказаним рішенням не вирішувались та не встановлювались обставини щодо місця проживання малолітньої дочки сторін, а лише право ОСОБА_4 на користування житлом.

Тому апеляційним судом безпідставно застосовано норми ст. 61 ЦПК України щодо преюдиціальності вищевказаного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 квітня 2013 року.

Таким чином, при вирішенні цього спору підлягали доказуванню обставини, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання.

Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За положенням ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Крім того, ОСОБА_5 з часу народження проживала у спірній квартирі за місцем реєстрації батька, зареєстрована в ній, у зв'язку з чим набула у передбаченому законом порядку право користування жилим приміщенням (ст. 64 ЖК УРСР), тому не може бути без належних правових підстав його позбавлена.

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність правових підстав для визнання неповнолітньої ОСОБА_5, такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЦК України, апеляційний суд не звернув уваги на доводи законного представника малолітньої дочки, що ОСОБА_5 тимчасово не проживає у квартирі, саме у зв'язку зі створенням позивачем перешкод у користуванні житлом (проживання співмешканки позивача у спірній квартирі, яка хворіє на гепатит, скандали, заміна замків), не перевірив вказані обставини, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст.107 ЖК України.

Не взято до уваги апеляційним судом, що мати дитини на час вирішення спору не має зареєстрованого місця проживання взагалі, а батьками дитини не вирішувалося питання визначення місця проживання дитини, тому підтвердження обставин вибуття малолітньої доньки позивача на постійне місце проживання в інше жиле приміщення не є доведеним, а висновок апеляційного суду є передчасним.

Посилання апеляційного суду, як на доказ вибуття із спірної квартири малолітньої дочки позивача, на довідку Центру первинної медико-санітарної допомоги № 1 Оболонського району м. Києва, в якій зазначено, що ОСОБА_5 не спостерігається на даний час та не перебуває на диспансерному обліку та з 2013 року вибула в Печерський район м. Києва не заслуговує на увагу, оскільки апеляційним судом встановлено, що дитина проживає за адресою: АДРЕСА_2, проте вказана адреса відповідно до адміністративно-територіального поділу м. Києва не відноситься до Печерського району.

Крім того, факт відсутності дитини на обліку в вищевказаній медичній установі, не є належним та допустимим доказом в розумінні статей 58, 59 ЦПК України вибуття малолітньої дочки із спірної квартири на постійне місце проживання. Інші ж докази, що підлягали дослідженню при вирішенні спору із зазначеним предметом, апеляційним судом не перевірялись.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів і ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно не дослідив і не оцінив обставини у справі та ретельно не перевірив та не врахував надані докази відповідачем. Не звернув уваги, що батьки мають однакові права та обов'язки щодо виховання та утримання дітей.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції не дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно не з'ясовано обставини справи та не надана їм належна оцінка, тому, відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Ступак

І.М. Фаловська