Справа № 369/5470/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/3681/17 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба О. П.
Категорія 56 14.12.2017
УХВАЛА

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Журби С.О.,

При секретарі - Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк) про захист прав споживачів, посилаючись на те, що 25.07.2005 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір К2К4GК00260003 на купівлю квартири на загальну суму 26 000,00 Євро, з кінцевим терміном повернення кредиту 25.07.2025 року.

Позивач вважає, що вищевказаний кредитний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства у зв'язку з чим він підлягає визнанню недійсним.

Зазначає, що відповідно до розділу 1 «Предмет договору» кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання квартири; сплату страхування майна; на особисте страхування.

В порушення вимог закону, відповідачем при укладенні кредитного договору її не було повідомлено у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також, в кредитному договорі не зазначено детального розпису загальної вартості кредиту та річної відсоткової ставки за кредитом.

Тому, позивач вважає несправедливими умови кредитного договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (пункт 6); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві (пункт 13); обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей (пункт 15).

Зазначене, на думку позивача, підтверджується тим, що у кредитному договорі в розділі 1 «Предмет договору» не визначено ціну кредитного договору; в розділі 2 «Права та обов'язки сторін» тільки Банк має право на власний розсуд розірвати Кредитний договір (п. В ч. 2.3.2 Кредитного договору), однак, у позичальника таке право згідно умов договору відсутнє; в розділі 4 «Відповідальність сторін» за невиконання позичальником своїх обов'язків пеня визначена в розмірі 0,15 % від суми несплаченої заборгованості за кожен день прострочки, а за невиконання банком своїх обов'язків, пеня визначена в розмірі 0,1 % річних від невчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочки.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки від 28.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ященко П.В., зареєстрований в реєстрі за № 7580, за яким, позивач передав в іпотеку відповідачу квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 44,30 кв.м.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону, ОСОБА_2 просила суд, визнати недійсними кредитний договір К2К40К00260003 від 25.07.2005 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та договір іпотеки від 28.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ященко П.В., зареєстрований в реєстрі за № 7580.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2016 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2016 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог. Зазначила, що Києво-Святошинським районним судом Київської області при розгляді справи неповно з'ясовано обставини справи, не надано належної оцінки доказам, які наявні в матеріалах справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2016 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 25.07.2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір К2К4GК00260003 на купівлю квартири, на загальну суму 26 000,00 Євро, з кінцевим терміном повернення кредиту 25.07.2025 року.

Відповідно до п. 1 кредитного договору, банк зобов»язується надати кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 25.07.2025 року включно у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в розмірі 30760,92 Євро на наступні цілі: купівля квартири 26000,00 Євро, а також на сплату страхових платежів з особистого страхування в сумі 2600,00 Євро та на сплату страхових платежів з страхування нерухомості в сумі 2160,92 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,88% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом плюс комісія в розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту щомісячно та комісії в розмірі суми 0,5% від суми виданого кредиту первоначально в момент надання кредиту плюс сума, вирахувана відповідно до п. 3.11 цього договору.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та відповідачем укладено договір іпотеки від 28.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В., зареєстрований в реєстрі за № 7580, за яким, позивач передала в іпотеку відповідачу квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 44,30 кв.м.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ч.1 ст. 628 ЦК України вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

В ч.ч. 1, 3-5 ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, та в забезпечення виконнання кредитного договору - договір іпотеки При укладенні умов кредитного договору та договору іпотеки, остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договорів, який вони уклали, їх умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту,забезпечення виконання зобовязань забезпечених іпотекою.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що умови кредитного договору та договору іпотеки сторонами визнавалися та виконувались відповідно до порядку встановленого договорами, жодних вимог щодо зміни окремих положень договорів сторонами не ставилося, що підтверджує вільне волевиявлення сторін при їх укладенні, повне розуміння сторонами їх змісту та наслідки їх укладання,

Також, не знай шли своє підтвердження у суді, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України посилання позивача на те, що під час укладення сторонами кредитного договору банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», так як банком не було повідомлено позичальника про всі істотні умови кредитного договору, тому, колегія суддів погоджується з думкою Києво-Святошинського районного суду Київської області про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову, так як позивач, заявивши вимоги про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки посилаються на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не довела порушення її прав з боку відповідача.

Так як Києво-Святошинський районний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: