_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/312/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати заповіт від 30.07.2015 року, посвідчений Приватним нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 2171 недійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що 09.04.2016 року помер його батько ОСОБА_5, після його смерті відкрилась спадщина на квартиру № 55 в м. Одесі по вул. Варненська 15. Після звернення до нотаріуса з метою оформлення спадщини, його стало відомо про наявність заповіту від 30.07.2015 року, складеного на імя ОСОБА_2.

Позивач посилаючись на норми ст. 1257 ЦК України вважає, що спірний заповіт є недійсним, у звязку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Але, підстав подання позову не уточнив, на словах стверджуючи, що батько спірного заповіту не підписував. Однак, з будь-якими клопотаннями щодо витребування доказів, призначення судової почеркознавчої експертизи тощо до суду не звертався, у звёязку з чим суд розглядає справу за наявними у ній документами.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, проти його задоволення заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, звернулась до суду з заявою, в якій просить розглянути справу у її відсутність, у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5, що підтверджується копією Свідоцтва про народження.

За період життя, а саме 13 липня 2015 року, ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що за законом він мав право і що належало йому на момент смерті на користь ОСОБА_2. Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 2171.

09 квітня 2016 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_7 І-ЖД № 445811, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_3 міського управління юстиції, актовий запис № 3743.

Позивач, у відповідності до ст. 1257 ЦК України просить визнати заповіт недійсним, оскільки вважає, що батько такого заповіту не підписував. В той же час позивач стверджував, що батько мав дуже поганий зір та не міг особисто прочитати текст заповіту. Крім того, зазначає, що померлий не міг розуміти свої дії під час складання оспорюваного заповіту.

Таким чином, позивач підставами звернення до суду вказує взаємовиключні обставини.

Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини . У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Зі змісту заповіту від 30 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_5 власноручно написав: «Заповіт мною прочитано в голос, і підписано власноручно», під чим і поставив свій підпис.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 на підставі ст. 1234 ЦК України використав своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначив спадкоємцем свого майна ОСОБА_2.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту вбачається, що він посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4 в межах її повноважень відповідно до Закону України «Про нотаріат».

Позивачем у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_5, як заповідача щодо розпорядження своїм майном станом на випадок смерті 13 липня 2015 року не було вільним та не відповідало його волі.

Як пояснив представник відповідача, доказом того, що заповідач не розумів, що саме за документ він підписує та його волевиявлення не було вільним, є тільки пояснення позивача.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту.

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Суд, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

У судовому засіданні судом на підставі ст. 10 ЦПК України сторонам було роз'яснено право заявити клопотання про призначення судово-психіатрічної чи почеркознавчої експертизи, однак, сторони не вважали за необхідне призначати у даній справі посмертну судово-психіатричну чи почеркознавчу експертизи на предмет встановлення, чи розумів ОСОБА_5 на момент підписання заповіту значення своїх дій та чи міг керувати ними, а також чи підписував він вказаний заповіт. Наполягали на розгляді справи по матеріалах справи.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження його вимог.

Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що хоча квартира №7 по вул. Ільфа і ОСОБА_6, буд. 53 у м. Одесі і видавалась згідно ордеру виконкому Київської райради народних депутатів м. Одеси батьку позивача на сім`ю із трьох осіб (він, дружина та син), однак, з невідомих причин була приватизована померлим ОСОБА_5 одноособово, що підтверджується витягом з Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєсту прав власності, у зв'язку з чим жодних майнових прав позивача оспорюваним заповітом порушено не було, так як його очікавання щодо отримання спадщинипісля смерті батька не можуть бути взяті до уваги та бути підставою подання позову.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

Беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини справи у їх сукупності, досліджені докази, суд, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог, оскільки порушень встановленого законом порядку при складанні та посвідченні заповіту не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 225, 1216, 1217, 1220, 1223, 1233-1235, 1247 ЦК України. ст. ст. 3, 4, 10, 11, 58-61, 88, 145, 209, 212-215, 218 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.