Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/2885/15 Головуючий у 1 інстанції Андрюшина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/62/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Дашковської А.В., Гончар М.С.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, проведеному у режимі відео- конференції, апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі адвоката Ящук Олени Валеріївни на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2015р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіна М.А. звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 як позичальника та ОСОБА_3 як поручителя в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 534 073,42 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» суму заборгованості за кредитним договором № КФ 516-08/Н від 13 травня 2008 року у загальному розмірі 534 073,42 грн. (п'ятсот тридцять чотири тисячі сімдесят три гривні 42 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі по 1 827 грн. з кожного.

На вказане рішення суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі адвоката Ящук О.В. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «ВіЕйБіБанк», та ОСОБА_2 13 травня 2008 року був укладений кредитний договір № КФ 516-08/Н, згідно з яким банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 27 000 доларів США, що еквівалентно 136 350,00 гривень, для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 13.05.2008 року, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 15% річних, розмір якої було збільшено умовами додаткового договору № 1 до 16,5% річних, та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 11 травня 2028 року згідно графіку, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

Для забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки № б/н від 13 травня 2008 року, згідно до умов якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати у повному обсязі перед банком за своєчасне та повне виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, У разі невиконання позичальником своїх зобов'язань поручитель взяв на себе зобов'язання погасити заборгованість в розмірі наданого кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів, неустойки, а також інших грошових зобов'язань, що випливають з кредитного договору.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику грошові кошти у розмірі 27 000 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером.

Натомість, відповідачем ОСОБА_2 порушені умови кредитного договору, а саме, порушені строки сплати процентів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості. Також відповідач ОСОБА_2 постійно порушує умови кредитного договору щодо повернення частини кредиту згідно графіку, встановленого в додатку № 1 до кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 06.07.2015 року складає 534 073,42грн., в тому числі: заборгованість за кредитом та процентами - 24 953,19 доларів США, що еквівалентно 524 660,94 грн. за курсом НБУ; комісія за РО - 190,90 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 9221,58 грн.

В позові банк просив стягнути цю заборгованість в солідарному порядку з обох відповідачів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що він є доведеним на підставі наданих позивачем доказів.

В апеляційній скарзі наголошується на тому, що позивачем не було дотримано узгоджений в договорах порядок дострокового повернення всієї суми кредиту, який вимагав від банку повідомлення позичальника та поручителя рекомендованим листом про таке рішення банку. Тому апелянти вважали, що це є підставою для відмови в позові.

Зі змісту кредитного договору, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2, вбачається, що між ними було досягнуто згоди щодо захисту прав банку у разі неможливості виконання позичальником своїх зобов»язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 2.7.1.1 цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов»язань в цілому або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником/майновим поручителем та/або поручителем своїх боргових зобов»язань та інших зобов»язань за цим договором та/або умов іпотечного договору.

В пункті 5.2 розділу 5 «Особливі умови» кредитного договору сторони погодили наступний порядок щодо дострокового повернення кредиту: для цього банк надає під розпис уповноваженій особі, або надсилає рекомендованим листом позичальнику письмову вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитом з нарахуванням можливих штрафних санкцій. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми банк по закінченню 20-денного строку з дати отримання позичаль-ником/поручителем такої вимоги, звертає стягнення на заставлене майно чи інше забезпечення.

У змісті застереженні 2 пункту 2.7.4 кредитного договору визначено, що вимога про дострокове погашення кредиту має бути вручена позичальнику або його представнику під розпис, а також доказом належного повідомлення вважається квитанція поштового відділення про отримання відповідного рекомендованного листа позичальнику чи повідолмення поштового відділення про неможливість вручити такий рекомендований лист.

Посилаючись на вказані положення кредитного договору, відповідачі вказують, що не отримували письмової вимоги банку про дострокове повернення кредиту до звернення банку з цим позовом до суду. Така вимога була направлена лише ОСОБА_2 під час розгляду справи - 10 березня 2016р., а поручителю ОСОБА_3 відповідна вимога банком взагалі не направлялась. Тому відповідачі вважають, що у банку без дотримання цих умов договору взагалі не виникло право достроково стягувати всю суму кредиту.

Ці обставини були ретельно досліджені судом першої інстанції.

Так, у позовній заяві банк зазначав, що відповідачам направлялись листи-претензії від 22.06.2015 року щодо сплати наявної заборгованості за кредитним договором, але вимоги банку залишені без задоволення.

Судом з цього питання було встановлено, що банком не було надано доказів про направлення вказаних вимог від 22.06.2015р. відповідачам. Але від цього банк не втрачає права на дострокове повернення кредиту, оскільки позичальник порушив умови договору щодо сплати кредиту і процентів згідно з визначеним графіком, а тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор набув відповідне право вимагати повернення всієї суми кредиту.

Колегія вважає такі висновки суду правильними, оскільки законодавець не ставить у залежність настання права на дострокове повернення кредиту від отримання вимоги про відповідне рішення банку, а пов»язує виникнення такого права з порушенням умов договору позичником. Оскільки порушення ОСОБА_2 графіку платежів доведено матеріалами справи, то, відповідно, у банку виникло право вимоги від нього повернення кредиту достроково.

Крім того, як видно з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом 10.07.2015р., тому до ухвалення рішення у справі у відповідачів був час сплатити хоча б прострочену заборгованість, чого не було зроблено останніми.

Вирішуючи це питання, суд першої інстанції правильно послався на п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому вказано, що пред»явленням вимоги є як направлення/вручення вимог про погашення боргу, так і пред»явлення позову.

Банк скористався своїм правом, пред»явивши відповідний позов 10.07.2015р., а відповідачі до теперішнього часу не здійснили погашення будь-якої істотної частини заборгованості. Не сплатив суму кредиту ОСОБА_2 і після отримання вимоги 10.03.2016р., яка була направлена йому під час розгляду цієї справи.

Поручитель ОСОБА_3, отримавши позовну заяву, з якої дізнався про заборгованість позичальника ОСОБА_2, також не намагався погасити ані її всю, ані будь-яку її частину.

Таким чином, вказані ствердження апеляційної скарги колегія відкидає як необґрунтовані.

В апеляційній скарзі мається посилання також на те, що відповідачі намагались погасити заборгованість за рахунок іпотечного майна, але банк не надавав відповіді на їх звернення з цього питання.

На стадії апеляційного провадження відповідачам за їх неодноразовими клопотаннями надавався час на вирішення питання щодо погашення заборгованості за рахунок іпотечного майна, у зв»язку з чим слухання справи декілька разів відкладалось для зустрічі відповідачів та їх адвоката з уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Згідно листа № 12/2-14141 від 28 квітня 2017р. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А., на теперішній час закриття кредитної угоди № 516-08/11 від 13.05.2008р. можливо за умови повної сплати заборгованості з основного боргу, повної сплати заборгованості по процентам, повної сплати заборгованості з комісії (у разі наявності), в тому числі донарахованої заборгованості на дату повного погашення кредиту. ПАТ «ВіЕйБі Банк» не заперечує щодо пошуку боржниками потенційних покупців на об»єкт нерухомого майна, що є предметом іпотеки. У разі надходження коштів на рахунки банку та закриття кредитної угоди банком будуть вжиті заходи щодо зняття обтяження з іпотечного майна.

Отже, за змістом вказаної відповіді боржникам банк не виявив бажання на стадії його ліквідації та при наявності судового спору щодо стягнення заборгованості укладати мирову угоду з відповідачами, а також вирішувати питання про погашення заборгованості за рахунок іпотечного майна в позасудовому порядку.

Посилання апелянтів на те, що банк при наявності іпотечного договору та іпотечного майна просить стягнути заборгованість, що, на їх думку, є неправильним, оскільки вартість іпотечного майна може покрити всю суму боргу, не спростовує висновків суду в тій частині, що саме банку як позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права, яким банк для себе вважав за доцільне обрати саме стягнення заборгованості.

Що стосується доводів апелянтів про ненадання банком належного деталізованого розрахунку заборгованості, який у такому разі не є належно обґрунтованим, колегія з»ясувала таке.

До позовної заяви додано банком розрахунок заборгованості, який є ретельно деталізований, оскільки здійснений у вигляді таблиці з визначенням платіжного періоду, кількості днів у місяці, та по кожній складовій кредиту (тіло, відсотки, комісія, неустойка) маються колонки із зазначенням розрахованої до сплати суми, сплаченої позичальником суми, простроченої заборгованості, дати погашення ( Т. 1 а.с. 5-8).

В будь-якому разі, позичальник за такими деталізованими розрахунками міг перевірити за своїми платіжними документами, чи вірно відображено банком дату та суму погашення ним заборгованості; визначено прострочену суму та чи правильно визначено дату останнього платежу. Але такого аналізу відповідачі не навели, обмежившись лише суто декларативними заявами про можливу неправильність розрахунку, що є припущенням та не може в такому разі бути враховано як обґрунтований довід на спростування цього розрахунку.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу в цілому необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України відхиляє її із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі адвоката Ящук Олени Валеріївни відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Дашковська А.В.

Гончар М.С.