У Х В А Л А

15 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Авіто Дніпро», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року позов публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 28 липня 2010 року у розмірі 38 023 775 грн. 47 коп.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2012 року апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ «Авіто Дніпро» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року повернуто заявнику з підстав, передбачених ч. 1 ст. 292 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2012 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2013 року касаційну скаргу ТОВ «Авіто Дніпро» відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2013 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за заявою представника ТОВ «Авіто Дніпро» - Салової М.С., про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2013 року відмовлено.

У грудні 2014 року ТОВ «Авіто Дніпро» звернулося до суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року, до якої приєднався ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року апеляційне провадження у справі закрито з підстав, передбачених ст. 205 ЦПК України. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Авіто Дніпро», до якої приєднався ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2017 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року з підстав, передбачених ч. 1 ст. 292 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відхилено, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2017 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року, від 17 березня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року з передачею справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для розгляду апеляційної скарги ТОВ «Авіто Дніпро», до якої приєднався ОСОБА_4 та для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги ОСОБА_6, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статей 205, 292, 297 ЦПК України при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Закриваючи апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ «Авіто Дніпро», до якої приєднався ОСОБА_4, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що у грудні 2012 року ліквідатор ТОВ «Авіто Дніпро» вже звертався до суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року, яка повернута заявнику ухвалою апеляційного суду від 21 грудня 2012 року, що не оскаржувалась.

ТОВ «Авіто Дніпро» ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року у касаційному порядку також не оскаржує, а заява ОСОБА_4 про приєднання до апеляційної скарги не має свого самостійного правового значення.

Окрім того, ОСОБА_4 вже використав своє право апеляційного оскарження рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року і ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року його апеляційноу скаргу відхилено.

Апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_6 на рішення суду першої інстанції у справі, суд апеляційної інстанції, врахувавши роз'яснення, надані судам у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», виходив з того, що скарга подана особою, яка не має передбаченого ст. 292 ЦПК України права апеляційного оскарження, оскільки оскаржуване рішення не впливає на права та обов'язки заявника.

Крім того, позов ОСОБА_4 пред'явлено як до поручителя, а не позичальника, тому рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року не впливає на її права та обов'язки.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 30 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суддя апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 2 серпня 2011 року та призначив справу до судового розгляду, однак 19 вересня 2013 року суд помилково зняв справу з апеляційного розгляду та передав її апеляційному суду для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження у справі згідно вимог ст. 297 ЦПК України, не врахувавши при цьому, що повноваження суду щодо зняття справи з розгляду з подальшим залишення апеляційної скарги без руху не передбачено чинним цивільним процесуальним законодавством;

- від 15 вересня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що з матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності. Обставини, на які посилається заявник не викликають необхідності перевірки матеріалів справи. Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення частини позовних вимог, в зв'язку з чим обґрунтовано скасував в частині рішення місцевого суду та вирішив спір по суті;

- від 20 березня 2015 року суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, керувався тим, що у касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2015 року в частині визначення місця проживання малолітніх дітей та встановленні порядку виховання дітей, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у цій частині передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, однак доводи касаційної скарги, додані до неї матеріали, зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права при їх ухвали;

- від 03 грудня 2014 року суд касаційної інстанції керувався тим, що у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на доводи ОСОБА_3 про збільшення обсягу її відповідальності без надання на це згоди, зокрема про встановлення п. 3 указаної додаткової угоди до кредитного договору додаткового виду відповідальності у вигляді пені не перевірив, не надав оцінки тому, чи збільшився обсяг її відповідальності та у порушення вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України взагалі не навів у судовому рішенні мотивів відхилення цих доводів. Тому, судове рішення апеляційного суду у частині задоволення позову до ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

- від 27 квітня 2015 року суд касаційної інстанції відмовляючи у відкритті касаційного провадження, керувався тим, що останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 березня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 березня 2008 року в частині задоволення позову ВАТ «Мегабанк» до ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ВАТ «Мегабанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 1 111 598,14 грн. за кредитним договором № 89/2005 від 12 серпня 2005 року укладеним між ВАТ «Мегабанк» та ТОВ «СП «Перемога» та про стягнення судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. У касаційній скарзі ПАТ «Мегабанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Однак, зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного рішення апеляційного суду.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 06 вересня 2017 року суд виходив з того, що суду апеляційної інстанції було надано копію ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, яка набрала законної сили та не була скасована на момент розгляду судом першої інстанції цієї справи, про накладення арешту на кафе з банкетною залою загальною площею 357,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_7 Однак Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 15 вересня 2015 року, яке ОСОБА_8 оскаржив в апеляційному порядку, визнав за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину, зокрема, зазначеного приміщення кафе з банкетною залою. Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції, про відсутність у ОСОБА_8 права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов'язки, є передчасним, суперечить змісту статті 292 ЦПК України та перешкоджає подальшому провадженню в справі щодо існуючого спору.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 03 лютого 2016 року суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 17 лютого 2016 року суд виходив з того, що за у справі, яка переглядається, позбавлення відповідача права власності на майно унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з нього на користь заявника суми боргу, унаслідок чого останній має підстави вважати своє право на отримання суми боргу порушеним, а тому висновок суду апеляційної інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції, про відсутність у заявника права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов'язки, є передчасним, суперечить змісту статті 292 ЦПК України та перешкоджає подальшому провадженню в справі щодо існуючого спору.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві доводи не вказують на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Авіто Дніпро», про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко