Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/26/16-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 39 Доповідач Косигіна Л. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Трояновської Г.С., Павицької Т.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лутівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Мельниченко Наталія Михайлівна про усунення від права на спадкування, визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року, додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України;

- визнати за ним (позивачем) право власності на 2/3 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, після смерті батька - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та матері ОСОБА_4.

Зазначив, що хоча він і не проживав постійно з батьком, як на момент смерті так і протягом визначеного Законом строку на прийняття спадщини, однак фактично прийняв її шляхом організації похорон та поминальних обідів, прибирання будинку. Проте, нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом тільки брату (відповідачу) та матері в рівних частках.

20.10.2012 року мати склала заповіт, яким все належне їй на праві власності майно заповіла ОСОБА_2 Після її смерті нотаріус видав відповідачу свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом на ? частину будинку. Разом з тим, відповідач з 2007 року проживає в м. Сургут (РФ), у зв'язку з чим приїжджав до матері приблизно один раз на рік. Мати в силу тяжкої хвороби з 2012 року перестала сама себе обслуговувати, їй встановлено першу групу інвалідності, однак, брат свідомо усунувся від догляду за нею, тільки зрідка надсилав грошові перекази.

За таких обставин, він та його сім'я були вимушені доглядати за хворою матір'ю, обробляти земельну ділянку біля будинку, купувати продукти, прати білизну та інше. Він за свої власні кошти організував похорон матері, проведення поминальних обідів, а тому вважає, що відповідач має бути усунутий від спадкування після смерті матері.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.

Додатковим рішенням Радомишльського районного суду від 12 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, вирішено питання про достягнення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення скасувати, ухвалити нове, про задоволення його позову.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не

змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в

рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ст. 529 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину (ст. 550 ЦК УРСР).

Встановлено, що ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 а.с. 6, арк. 5 спадкової справи №403/2004) належав на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом № 170 про право особистої приватної власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, виданий на підставі рішення виконкому Лутівської сільської ради народних депутатів Радомишльсього району Житомирської області № 91 від 12.12.1988 року (арк. 7-6 копії спадкової справи №403/2004).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (арк. 2 спадкової справи №403/2004). Згідно довідки виконкому Лутівської сільської ради народних депутатів Радомишльсього району Житомирської області №632 від 28.05.2004 року ОСОБА_5 на день смерті був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_1 (арк. 9 копії спадкової справи №403/2004). Разом з ним у будинку проживали: ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_6 (невістка), ОСОБА_7 (онук). Спадщину протягом шести місяців прийняли: ОСОБА_4 і ОСОБА_2, шляхом постійного проживання, проведення ремонту будинку, обробітку земельної ділянки.

Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що 22.07.2004 року ОСОБА_4 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (арк. 1 спадкової справи №403/2004). 22.07.2004 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_2 в розмірі по ? частині кожному, а 01.11.2008 року і 04.09.2015 року на грошовий вклад по ? частині кожному (арк. 13, 22, 30 спадкової справи №403/2004).

Отже, ОСОБА_1 не звернувся до нотаріальної контори протягом 6 місяців з дня смерті батька із заявою про прийняття спадщини та не надав суду доказів на підтвердження того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Навпаки, з довідки виконкому Лутівської сільради вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли тільки його дружина та син ОСОБА_2, які не надавали згоду на прийняття позивачем спадщини, відповідно до ст. 550 ЦК УРСР. Також, ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про продовження строку прийняття спадщини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину спадкового майна після смерті батька ОСОБА_5 Слід зазначити і те, що позивач не звертався до суду з вимогами про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, що були отримані ОСОБА_4 і ОСОБА_2

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1269, 1270 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 20.10.2012 року склала заповіт, яким заповіла все своє майно сину ОСОБА_2 (а.с. 7). Заповіт є чинним і ніким не оспорюється.

З медичної довідки вбачається, що ОСОБА_4 перебувала на диспансерному обліку, протягом 2014-2015 років три рази зверталася до лікаря, 27.07.2014 року їй встановлено 1 групу інвалідності (а.с. 70).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 8).

26.08.2015 року ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері (арк. 7 зворот спадкової справи №134/2015). Крім того, 20.08.2015 року ОСОБА_1 також подав заяву про прийняття спадщини (арк. 2 зворот спадкової справи №134/2015).

З довідки Лутівської сільської ради № 489 від 20.08.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 на день смерті постійно проживала та була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 (арк. 4 спадкової справи №134/2015). У будинку більше ніхто зареєстрований не був, зі спадкодавцем ніхто не проживав.

З акту, складеного 21.01.2016 року депутатом Лутівської сільради вбачається, що ОСОБА_4 була інвалідом 1 групи, яка встановлена у липні 2014 року, хворіла, потребувала стороннього догляду, який надавав син ОСОБА_1 (а.с. 37).

ОСОБА_2 проживає та з 2010 року зареєстрований у м.Сургуті (РФ), за життя матері надавав їй допомогу шляхом надсилання коштів та приїздив до неї у відпустку кожного року, що не заперечується позивачем (а.с. 55-57, 61-63).

Відповідно до положень другого абзацу ч. 3 та ч. 5 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за Законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що правило абзацу другого ч. 3 ст. 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для усунення ОСОБА_2 від спадкування після смерті матері ОСОБА_4, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення відповідачем умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечення підтримки та допомоги спадкодавцеві. Окрім того, слід зазначити, що правило ч. 5 ст. 1224 ЦК, на яку посилається позивач, стосується спадкоємців, які прийняли спадщину за законом, проте, ОСОБА_2 прийняв спадщину за заповітом.

За таких обставин, суд правильно відмовив у задоволенні позову, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року, додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді