У х в а л а

іменем україни

08 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловими приміщеннями житлового будинку та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинкос та вселення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона була членом сім'ї власника житлового будинку АДРЕСА_1 та проживала в ньому з дня свого народження.

Також у вказаному будинку проживали відповідачі: ОСОБА_4 (мати) та ОСОБА_5 (сестра), однак з останніми у неї склались неприязні стосунки через обставини, пов'язані з спадкуванням майна після смерті її батька, у зв'язку з чим відповідачі чинять перешкоди у користуванні спірним будинком.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від

07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2016 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не чинити перешкод

ОСОБА_6 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_6 в житловий будинок АДРЕСА_1.

У червні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з указаною заявою, посилаючись на те, щорішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року є незаконним, оскільки останнім порушено право на недоторканість їх житла, вони своєї згоди на задоволення позовних вимог щодо не перешкоджання у користуванні житловими приміщеннями не надавали.

У додаткових поясненням заявники зазначали, що їм також стало відомо про те, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції існував договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та

ОСОБА_8, за умови якого останній був власником

Ѕ частини будинку АДРЕСА_1, однак його не було залучено до участі у справі.

Посилаючись на наведене просили переглянути рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня

2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від

21 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року, у задоволенні заяви відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», обставини, які відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що обставини, на які посилаються заявники не є нововиявленими в розумінні ст. 361 ЦПК України, а фактично є незгодою з судовим рішенням.

Крім того, наявність договору довічного утримання також не є нововиявленою обставиною, оскільки стороною вказаного договору є ОСОБА_4, відтак відсутні підстави вважати, що така обставина була не відомою на час ухвалення рішення.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від

21 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

М.К. Гримич