Справа № 367/5927/15-ц Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/1758/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 26 16.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором процентної позики,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 17 липня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (надалі фонд та/або відповідач) та ОСОБА_2 було укладено Договір процентної позики №7.

Сума позики та відсотки сплачуються щомісячно не пізніше дати зазначеної у графіку погашення, остання редакція якого викладена в Додатковій угоді №1 від 13.01.2015 року.

Проте відповідач порушив умови Договору припинивши з квітня 2015 року виконувати свої зобов'язання щодо сплати позики та процентів відповідно до Графіку погашення.

Позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу з урахуванням процентів за договором позики - 380 623,58 грн.; пеня - 90 459,91 грн. та витрати по сплаті судового збору - 6 256,25 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року позов задоволено.

У своїй апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на необґрунтованість рішення та порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач, як фінансова установа не мав дозволу або ліцензії на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а тому договір процентної позики № 7 від 17.07.2014 є недійсним, а у позивача відсутнє право стягувати з відповідача відсотки річних та пеню. Відповідач повернув позивачу кошти у розмірі 105 892, 96 грн., а тому позивач має право на повернення лише 245 698, 51 грн..

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, взявши в борг кошти, не повернув їх у встановлений строк.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2014 року між ТзОВ «Український лізинговий фонд» та ОСОБА_2 було укладено Договір процентної позики №7.

За умовами зазначеного Договору сума позики складає 30 000,00 дол. США, яку відповідно до п. 3.4 Договору позивач надав відповідачу в гривневому еквіваленті за середньозваженим курсом української гривні до долара США на міжбанківському ринку, який на дату передуючу дню надання позики складав 11,719709 грн за долар США у розмірі 351 591 грн. 27 коп., шляхом перерахування на банківський рахунок відповідача строком на 48 місяців терміном до 02 серпня 2018 року.

Відповідно до п. 2.2 Договору, сторони дійшли згоди про те, що Договір є оплатним. За користування сумою позики, позичальник зобов'язався сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 8% процентів річних від суми позики за місяць.

Сума позики та відсотки сплачуються щомісячно не пізніше дати зазначеної у графіку погашення, остання редакція якого викладена в Додатковій угоді №1 від 13.01.2015 року.

Проте відповідач порушив умови Договору припинивши з квітня 2015 року виконувати свої зобов'язання щодо сплати позики та процентів відповідно до Графіку погашення.

Станом на 20.01.2017 року сума заборгованості за Договором процентної позики складає 380 623, 58 грн. У зв'язку з простроченням виконання зобов'язань по сплаті платежів за договором за період дії всього договору була нарахована пеня у розмірі 90 459,91 грн.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини за договором позики, то відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання відповідачем ОСОБА_2 має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно приписів ст. 1047 ЦК України угода про позику є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. У вказаних угодах про позику зазначені: сторони зобов'язання, грошова сума, яку взяв в борг відповідач, особистий підпис боржника.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони кредитора певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наданий суду договір процентної позики між фондом та ОСОБА_2 на підтвердження укладеного договору позики містить зобов'язання однієї особи повернути у визначений строк визначену суму грошей та відсотків, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов'язання і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, що передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Ст. 10 ч.2 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, не визнання відповідачем суми боргу, розцінюється судом як ухилення відповідача від виконання договору позики. Крім того слід зазначити, що відповідач з часу укладення договору і до розгляду справи судом з зустрічним позовом про визнанням договору процентної позики недійсним до суду не звертався.

При встановлених судом обставинах на підставі розрахунків, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення із відповідача на користь позивача за договором процентної позики суми основного боргу, з урахуванням процентів та пені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апелянта про те, що фондом надано позику в порушення вимог законодавства, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позику надано коштами фонду своєму працівнику, тому при таких умовах дозволу або ліцензії на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, - не потрібно. Інші доводи, які спростовували б законність і обґрунтованість постановленого судом рішення апеляційна скарга, - не містить.

При таких обставинах судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: