У х в а л а

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою адвокатом Васяновичем Вячеславом Валерійовичем, на рішення апеляційного суду Черкаської області від 11 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати за ОСОБА_4 борг перед ним у розмірі 916 916 грн;

- визнати за ним право власності на нежитлове приміщення (магазин), розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45,6 кв. м та ганок площею 15,5 кв. м - шляхом передачі відступного;

- припинити зобов'язання ОСОБА_4 перед ним за розпискою від 25 червня 2013 року по поверненню грошових коштів в сумі 36 400,00 доларів США, що еквівалентно 916 916 грн, отриманих в якості позики (а. с. 35-39).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 25 червня 2013 року він надав ОСОБА_4 у позику грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США, що на момент отримання коштів було еквівалентно 319 600 грн, строком до 25 червня 2015 року, про що відповідачкою було власноручно складено розписку та факт отримання нею грошових коштів було засвідчено свідками.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 було повернуто лише 3 600,00 доларів США, а саме: 15 серпня 2014 року - 800,00 доларів США, 07 жовтня 2014 року - 800,00 доларів США, 10 березня 2015 року - 1 000,00 доларів США та 18 травня 2015 року - 1 000,00 доларів США, у зв'язку із чим залишок боргу становив 36 400,00 доларів США, ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 борг перед ОСОБА_3 у розмірі 916 916 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення (магазин), розташоване у буд. АДРЕСА_1, загальною площею 45,6 кв. м та ганок 15,5 кв. м шляхом передачі відступного.

Припинено зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за розпискою від 25 червня 2013 року по поверненню грошових коштів у розмірі 36 400 дол. США, що еквівалентно 916 916 грн, отриманих в якості позики.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_3 - Васянович В.В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, врахував невиконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань по поверненню боргу, а також умови договору позики, якими передбачено в разі несвоєчасного повернення боргу стягнення боргу за рахунок спірної квартири, яку остання мала намір придбати протягом місяця, або іншого нерухомого майна, яке буде їй належали на праві власності в разі непридбання вказаної квартири, дійшовши висновку про наявність правових підстав для задоволення уточнених позовних вимог з урахуванням визнання позовних вимог відповідачем відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що зазначений договір позики було укладено у простій формі та не було нотаріально посвідчено, а тому він є нікчемним в частині забезпечувального правовідношення відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України, а також врахувавши, що спірна квартира була придбана відповідачкою у період шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, проте ОСОБА_6, як чоловіком ОСОБА_4, не надавалася згода на укладення вказаного договору, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення уточнених позовних вимог про визнання права власності на квартиру в рахунок боргу за договором позики.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 25 червня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 у позику грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США, що на час отримання коштів було еквівалентно 319 720 грн, зі строком повернення до 25 червня 2015 року, про що власноручно склала розписку, підписану у присутності двох свідків, які засвідчили факт отримання грошових коштів у розмірі 40 000,00 доларів США, та у якій дружина позивача ОСОБА_7 надала згоду на позику її чоловіком ОСОБА_4 вказаної суми коштів.

З указаної розписки вбачається, що у разі несвоєчасного повернення коштів ОСОБА_4 не заперечувала проти стягнення з неї боргу за рахунок квартири АДРЕСА_2, яку вона мала намір придбати протягом місяця з дати написання розписки, або за рахунок іншого майна, яке буде у її власності, в разі непридбання зазначеної квартири (а. с. 13).

Також з матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2016 року.

29 червня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, та відповідно до п. 4.3 якого цей договір укладено з письмової згоди чоловіка покупця - ОСОБА_6, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом (а. с. 40-41).

Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради від 15 липня 2013 року № 194 надано дозвіл ОСОБА_4 на переведення жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 до нежитлового фонду під комерційне використання, а 20 вересня 2013 року було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок - магазин, що розташований АДРЕСА_3.

Обґрунтовуючи уточнені позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідачкою частково повернуто борг, у зв'язку із чим станом на час подання цього позову її заборгованість становила 36 400,00 доларів США, а тому він просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення (магазин), розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі відступного.

З матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами договір є змішаним, оскільки містить елементи договору позики та елементи забезпечувального правовідношення, так як позичальником здійснено волевиявлення, яким вона зобов'язалась передати нерухоме майно позикодавцю у випадку неповернення суми позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За приписами ст. 575 ЦК України встановлено окремі види застави, де ч. 1 даної статті передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу» в редакції, чинній на час спірних правовідносин, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» встановлено обов'язковість нотаріального посвідчення іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що укладений між сторонами договір позики від 25 червня 2013 року було укладено у простій формі та не було нотаріально посвідчено, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про його нікчемність в частині забезпечення зобов'язання.

Крім того апеляційний суд, врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, та вимоги ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України, відповідно до яких для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, а згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена, дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира була придбана під час шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_6, а тому є спільним майном подружжя, проте останнім не надавалася згода на укладення ОСОБА_4 договору позики, зокрема, в частині розпорядження спільним майном подружжя.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на зазначену квартиру в рахунок боргу за договором позики, яка була придбана ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_6

При цьому апеляційним судом вмотивовано зазначено, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про неможливість у відповідності до ст. 600 ЦК України в позасудовому порядку вирішити питання щодо передачі відступного між позивачем та відповідачем, яким визнається позов, а сам факт визнання ОСОБА_4 позову не є безумовною підставою для задоволення позову з зазначених вище підстав.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану адвокатом Васяновичем Вячеславом Валерійовичем, відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович