Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 333/4541/16 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Провадження № 22-ц/778/3289/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який під час судового розгляду було уточнено.

В обґрунтування позову зазначила, що з 29.08.2003р. вона з Дем»яновим О.В. перебувала у шлюбі, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей. З квітня 2016 року вони проживають окремо. За період шлюбу, у лютому 2014р., було придбано автомобіль марки «MITSUBISHI» моделі ASX 1.6 MT, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1, яким на цей час користується ОСОБА_3 Також, під час шлюбу, 04.04.2016р., вони придбали квартиру, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, пр. 40-річчя Перемоги, буд. 65 «б», кв.18, яка була зареєстрована за відповідачем, який в подальшому подарував вказану квартиру своїй матері ОСОБА_4 ОСОБА_6 через деякий час після купівлі зазначеної нерухомості вона дізналася, що під час посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу спірної квартири вона підписала заяву про те, що квартиру придбав відповідач за його особисті кошти, хоча ОСОБА_3, ввівши її в оману, повідомляв їй, що підписана нею заява свідчить лише про її згоду як дружини на купівлю житла.

Враховуючи, що вказане майно було придбано під час шлюбу, позивач просила суд визнати автомобіль марки «MITSUBISHI» моделі ASX 1.6 MT, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1, та квартиру, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, пр. 40-річчя Перемоги, буд. 65 «б», кв.18, спільним майном подружжя ОСОБА_3; розподілити це майно, виділивши ОСОБА_3 автомобіль, та зобовязати останнього сплатити їй компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного транспортного засобу у сумі 157 320 грн. З урахуванням того, що неповнолітні діти проживають з нею, позивач просила суд відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 часки квартири за адресою: м. Запоріжжя, пр. 40-річчя Перемоги, буд. 65 «б», кв.18.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «MITSUBISHI» моделі ASX 1.6 MT, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами): JMBXNGA1WDE713773, червоного кольору спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як набутого під час шлюбу.

Розділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 автомобіль марки «MITSUBISHI» моделі ASX 1.6 MT, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами): JMBXNGA1WDE713773, червоного кольору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.

Визнано право власності на автомобіль марки «MITSUBISHI» моделі ASX 1.6 MT, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами): JMBXNGA1WDE713773, червоного кольору за ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в порядку грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «MITSUBISHI» моделі ASX 1.6 MT, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами): JMBXNGA1WDE713773, червоного кольору 157 320 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 573 грн..

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові щодо поділу квартири та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Справа розглянута судом першої інстанції під час дії цивільно-процесуального кодексу у редакції від 18.03.2004р. Проте 15.12.2017р. набув чинності ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017р., яким до нього внесені зміни, тому в ході апеляційного розгляду слід перевіряти відповідність рішення суду вимогам ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., а проводити апеляційний розгляд справи та ухвалювати за наслідками розгляду апеляційної скарги судове рішення слід за положеннями цивільно-процесуального кодексу у новій редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання автомобіля марки «MITSUBISHI» моделі ASX 1.6 MT, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1 спільним майном подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що даний транспортний засіб був придбаний у період шлюбу, за спільні кошти подружжя, тобто гроші, які були надані позивачем (подарунок батьків) та відповідачем (кошти від продажу попереднього автомобіля), в інтересах сімї, а також з того, що відповідач не заперечував проти визначеного статусу автомобілю як спільного майна подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання квартири, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. 40-річчя Перемоги, будинок 65 «б», кв.18, спільним майном подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що дана квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти відповідача.

Саме ці обставини - щодо придбання квартири за особисті кошти відповідача заперечує позивач, вважаючи, що такі висновки суду не відповідають зібраним у справі доказам, про що зазначає в апеляційній скарзі.

Оскільки рішення в іншій частині не оскаржувалось сторонами у справі, то у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України воно перевіряється лише в частині вирішення вимог щодо квартири.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати квартиру спільною сумісною власністю сторін та відмови в такому разі у її поділі та відкидає вищезазначені доводи апеляційної скарги як необґрунтовані з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 29.08.2003р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим 29.08.2003р., актовий запис № 46 (а.с. 5).

На час розгляду справи у суді першої інстанції шлюб між сторонами розірваний не був.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 6, а.с. 7).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Положеннями статті 70 Сімейного Кодексу України передабчено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з п. 2. ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За вимогами ч. 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

На цьому наголошено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11.

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5АДРЕСА_1 у будинку № 65 «б» по пр. 40-річчя Перемоги у м. Запоріжжя була придбана ОСОБА_3 04.04.2016р. (а.с. 10 11).

Відповідно до абз. 2 п. 5.2. зазначеного договору, вищевказана квартира була придбана ОСОБА_3 за його власні кошти і набувається ним у особисту власність, а договір укладається за письмовою згодою дружини покупця Дем»янової І.В., посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 04.04.2016 року за реєстром № 231.

Зміст зазначеної заяви ОСОБА_2 свідчить про те, що вона дає згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 квартири за адресою: м. Запоріжжя, пр. 40-річчя Перемоги, будинок 65 «б», кв.18, і заявляє, що вищевказану квартиру її чоловік купує за його власні кошти, і вона набувається ним у особисту власність (а.с. 106).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції сторонами були надані суперечливі відомості про час початку окремого проживання позивача та відповідача. Так, ОСОБА_3 зазначав, що фактично шлюбні відносини з ОСОБА_2 припинилися із січня 2016 року, а остання у позові вказала, що з квітня 2016 року сторони мешкають окремо.

Вирішуючи питання про статус спірної квартири та визначаючи час набуття її у власність, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірна квартира, розташована за адресою: м. Запоріжжя, пр. 40 років Перемоги, буд. 65б, кв. 18, була придбана вже після припинення шлюбних відносин сторін.

Судом першої інстанції був взятий до уваги зміст позовної заяви ОСОБА_2 від 27.05.2016р. про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та дружини, з якою проживає дитина (відповідач ОСОБА_3В.), згідно якого позивач вказує, що з 01.04.2016 року сторони мешкають окремо (а.с. 53-54). Таким же чином викладено обставини у позовній заяві у цій справі, що саме з квітня 2016р. сторони припинили сумісне проживання.

Проте головним аргументом, який покладено в основу оскаржуваного судового рішення в частині вирішення вимог щодо поділу квартири, є ті обставини, що квартира була придбана саме за кошти відповідача.

Встановлюючи джерело набуття спірної квартири, суд першої інстанції вважав доказаним факт придбання її за особисті кошти відповідача всією сукупністю зібраних у справі доказів. Так, отримання ОСОБА_3 від своєї матері ОСОБА_4 грошових коштів, призначених для купівлі житла їй, підтверджується поясненням останньої; даними, згідно яких ОСОБА_4 мала грошові кошти у великих розмірах, необхідних для купівлі житла; даними, встановленими з квитанції про внесення коштів на власний рахунок продавця ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.04.2016 року у сумі 676 000 грн. від імені ОСОБА_3 та даними заяви ОСОБА_2 про те, що квартира була придбана за особисті кошти відповідача.

Квитанцією № 1241 від 04.04.2016р., згідно з якою на рахунок продавця ОСОБА_6 за придбання нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 04.04.2016р. відповідачем ОСОБА_9»яновим О.В. перераховані кошти, що дорівнюють вартості квартири у сумі 676 000 грн., спростовуються доводи позивача ОСОБА_9»янової І.В., що саме вона готівкою розраховувалась з продавцем квартири під час нотаріального посвідчення договору.

Вказане також підтверджується п. 2.1 договору купівлі-продажу, згідно з яким за домовленістю сторін купівля-продаж квартири здійснюється за 676 000 грн., які продавець отримала від покупця до укладення договору шляхом безготівкового перерахунку із поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця, що підтверджується квитанцією № 1241 від 04.04.2016р. ( а.с. 10).

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції було допитано приватного нотаріуса ОСОБА_5, яка підтвердила факт засвідчення вказаної заяви ОСОБА_2, яка читала перед підписанням цю заяву та не виказувала жодних заперечень з цього приводу.

В свою чергу, Дем»янова І.В., посилаючись на те, що відповідач ввів її в оману, вказавши, що вона підписує заяву щодо надання згоди на придбання майна у спільну власність, не ставила питання про її недійсність та дій нотаріуса в цій частині не оскаржувала, тому за положеннями ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності одностороннього правочину, якою є нотаріально посвідчена згода Дем»янової І.В. на набуття у приватну власність Дем»янова О.В. спірної квартири.

Крім того, відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте жодного письмового доказу на підтвердження своїх доводів про придбання квартири за кошти її батьків позивач не надала.

ОСОБА_9»янова І.В. в апеляційній скарзі наголошувала на тому, що суд не прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_10, який, на думку апелянта, підтверджував факт того, що її спільне подружнє життя з Дем»яновим О.В. було припинено 24 квітня 2016р., зазначивши, що допомагав позивачу вивозити речі зі спільного з відповідачем помешкання саме в цей день. Але факт вивезення речей 24.04.2016р. не свідчить про дату припинення подружніх стосунків, про припинення яких сама позивач зазначала в позовних заявах з 01 квітня 2016р. По-друге, ця дата не має правового значення, оскільки, незалежно від дати припинення подружніх стосунків, є не спростованим позивачем факт придбання квартири за особисті кошти Дем»янова О.В., що підтверджується вищенаведеною сукупністю доказів.

ОСОБА_9»янова І.В. намагалась довести в ході розгляду справи, що частину коштів для придбання квартири надавали її батьки.

Але колегія вважає, що суд обгрунтовано критично поставився до показів свідків у справі стосовно такого джерела набуття спірної квартири, так як факт купівлі житла сторонами свідку ОСОБА_11 став відомий не безпосередньо від них або як учаснику цих подій, а від третіх осіб матері позивача. Свідок ОСОБА_10 взагалі факт придбання квартири згадав лише після навідних питань позивача. Отже, жодних свідків, які б були безпосередньо присутніми при передачі сторонам грошових коштів від батьків ОСОБА_2 не встановлено.

Судом першої інстанції в ході розгляду справи були взяті до уваги твердження відповідача та третьої особи ОСОБА_4 щодо мети придбання спірної квартири у власність останньої, про що свідчить, зокрема, порядок придбання квартири.

Судом першої інстанції з цього приводу було встановлено, що відповідач від своєї матері ОСОБА_4 (третя особа) отримав грошові кошти на купівлю їй квартири, так як ОСОБА_4 необхідно виїжджати на тривалий термін до Ізраїлю. Завдаток за купівлю цієї квартири внесла ОСОБА_12 (сестра відповідача та донька ОСОБА_4І.), про що не заперечувала позивач, та цей факт доведений проектом попереднього договору купівлі квартири від 14.03.2016р., укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_12, завірений підписом директора агентства нерухомості ПП «МІТРА» (а.с. 152).

Відповідач ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі квартири зазначив, що купує квартиру за свої особисті кошти, що підтвердила приватний нотаріус ОСОБА_5 та сама ОСОБА_2 заявою про визнання квартири купленою за особисті кошти відповідача.

Про зазначені обставини щодо придбання квартири саме для матері відповідача ОСОБА_9»янової З.І. свідчать наступні події.

Коли у червні 2016р. ОСОБА_4 повернулася в Україну, відповідач відразу подарував останній (своїй матері) спірну квартиру, що підтверджується даними договору дарування від 23.06.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 52).

Крім цього, з показань у суді першої інстанції приватного нотаріуса ОСОБА_5 вбачається, що остання зателефонувала позивачу після того, як до неї звернулися відповідач та його матір з приводу укладення договору дарування. ОСОБА_2, знаючи про цей факт, не заперечувала проти відчуження спірної квартири у власність ОСОБА_4, що ще раз підтверджує про придбання житла саме для матері відповідача.

До посилань сторони позивача на доходи своїх батьків, які нібито підтверджують можливість надання останніми грошових коштів на придбання спірної квартири, суд першої інстанції правильно віднісся критично, оскільки сам по собі факт наявності коштів та платоспроможність батьків позивача не вказує на те, що в дійсності квартира придбана за їх кошти.

Дійсно за наданими доказами, станом на 01.01.2016р. батьки позивача ОСОБА_2 могли заощадити 18 000 доларів США.

Але в той же час судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно 29.12.2016р. ОСОБА_13 придбано у власність трикімнатну квартиру загальною площею 61,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2.

Дослідивши вищезазначені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність факту придбання спірної квартири за кошти батьків позивача. Відтак, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання спірної квартири спільним майном подружжя та її поділу, оскільки за дослідженими у справі доказами встановлено, що спірну квартиру було придбано за гроші, що були надані матір'ю відповідача - ОСОБА_4 (третьою особою) та не в інтересах сімї сторін, а для матері відповідача.

Підстав для скасування або зміни рішення суду в оскаржуваній частині в ході апеляційного розгляду справи не встановлено, тому у відповідності до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржувані частині без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_14