Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк Таврика», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у публічному акціонерному товаристві «Банк Таврика» про визнання незаконними дій та бездіяльності, стягнення неустойки, визнання недійсним пункту договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 вересня 2012 року між ним та публічним акціонерним товариством «Банк Таврика» (далі - ПАТ «Банк Таврика») укладено договір банківського строкового вкладу «Море відсотків», відповідно до умов якого останнє прийняло у тимчасове користування від позивача кошти у розмірі 100 000 грн. строком на 3 місяці зі сплатою винагороди з розрахунку 25 % річних. Відповідно до п. 3.1.2 вказаного договору банк зобов'язується забезпечити своєчасне повернення коштів, а також повернути вклад на першу вимогу вкладника. Банк не виконав свої зобов'язання, належні позивачу кошти вчасно не повернув. Позивач вважає, що відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» має бути нарахована та стягнута на його користь пеня в розмірі 31 845,05 грн. за 10 днів прострочення виконання зобов'язання. Крім того, позивач вважає несправедливим п. 4.3 депозитного договору, оскільки визначений у ньому розмір пені суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив: стягнути з ПАТ «Банк Таврика» на його користь неустойку (пеню) у розмірі 31 845,05 грн.; визнати недійсним п. 4.3 договору банківського строкового вкладу «Море відсотків».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Банк Таврика» на користь ОСОБА_3 за неналежне виконання зобов'язань щодо повернення банківського вкладу за період з 10 грудня 2012 року по 20 грудня 2012 року включно пеню в розмірі 2,76 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 11 вересня 2012 між ПАТ «Банк Таврика» та ОСОБА_3 укладено договір банківського строкового вкладу «Море відсотків», відповідно до умов якого банк прийняв у тимчасове користування кошти позивача у розмірі 100 000 грн. строком на 3 місяці, за використання яких банк зобов'язувався сплатити винагороду з розрахунку 25 % річних з виплатою відсотків в кінці строку. Відповідно до п. 3.1.2 вказаного договору банк зобов'язався забезпечити своєчасне повернення коштів.

Також установлено, що ПАТ «Банк Таврика» свої зобов'язання за вказаним договором виконав з порушенням передбаченого договором строку, оскільки після вчасної подачі ОСОБА_3 до банку заяви від 03 грудня 2012 року про повернення вкладу з нарахованими відсотками, вклад з нарахованими по 10 грудня 2012 року відсотками йому повернуто 18 січня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на недійсність та несправедливість п. 4.3 договору банківського вкладу, яким передбачено розмір пені за несвоєчасне виконання зобов'язань з повернення коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Несправедливі умови договору також визначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом п. 4.3 договору банківського вкладу передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення з вини банку суми вкладу та/або суми процентів вкладнику згідно з умовами цього договору, банк сплачує вкладнику пеню у розмірі 0,01 % річних від несвоєчасно переказаної суми за кожний день прострочення платежу, але не більше 0,1 % річних від суми простроченого платежу.

За змістом статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку, що спірним пунктом депозитного договору не порушено дисбалансу договірних відносин, оскільки сторони погодили його умови, засвідчивши свою згоду підписом, а його зміст не суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом також встановлено, що на виконання рішення Національного банку України від 23 листопада 2012 року № 906 на засіданні правління ПАТ «Банк Таврика» 23 листопада 2012 року прийнято рішення про припинення будь-яких операцій з клієнтами банку.

Постановою правління Національного банку України від 20 березня 2013 року № 97 прийнято рішення про відкликання у ПАТ «Банк Таврика» банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2013 року № 17 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Таврика» з 21 березня 2013 року.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів, зокрема пені в обраний позивачем спосіб.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для визначення розміру пені в депозитному договорі та, відповідно, недійсності п. 4.3 указаного правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що вона може нараховуватись на все зобов'язання, тобто як на повернення кредитних коштів, так і процентів за користування ними.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Вказаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-3006цс15, який відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пенею є договірний вид неустойки. Сторони погодили розмір пені в договорі, який скріплений їх підписами.

Отже, апеляційний суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.І.Євтушенко

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська