Ухвала

іменем україни

08 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

МостовоїГ.І., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з указаним позовом, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 02 серпня 2007 року, укладеного між банком та відповідачем, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_3, шляхом визнання права власності на цей предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», з встановленням ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом, у рахунок погашення заборгованості останньої за кредитним договором від 22 серпня 2007 року у розмірі 186 042, 80 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 22 серпня 2014 року становило 2 486 542 грн 81 коп.

Також позивач просив виселити без надання іншого житлового приміщення усіх фізичних та юридичних осіб, що зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня

2015 року позов задоволено частково.

У рахунок виконання основного зобов'язання ОСОБА_3 щодо сплати заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2007 року у загальному розмірі 186 042, 80 доларів США, що в еквіваленті становить 2 486 542 грн 81 коп., (з яких: заборгованість за кредитом - 106 318,60 доларів США, що в еквіваленті становить 1 420 994 грн 23 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 58 810,14 доларів США, що в еквіваленті становить 786 023 грн 02 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 16 975, 53 доларів США, що в еквіваленті становить 226 885 грн 39 коп.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 3 938,53 доларів США, що в еквіваленті становить 52 640 грн 17 коп.) звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року, а саме квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2007 року, шляхом визнання права власності на вказаний предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», з встановленням ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за банком змінено.

У рахунок виконання основного зобов'язання ОСОБА_3 щодо сплати заборгованості за договором кредиту від 22 серпня 2007 року у загальному розмірі 186 042, 80 доларів США, що в еквіваленті становить 2 486 542 грн 81 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року, шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на нежитлове приміщення офісу, який розташований по АДРЕСА_1, та в цілому складається з приміщень загальною площею 41,5 кв. м, основною площею 33,5 кв. м, відображених в технічному паспорті від 24 жовтня 2008 року, яке належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення офісу від 18 липня 2012 року, з встановленням ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом).

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 22 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 113 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних на термін до 21 серпня 2027 року.

З метою забезпечення виконання позичальником усіх грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 22 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, заставною вартістю 673 000 грн, що в еквіваленті на дату укладання договору становило 133 268 доларів США.

11 листопада 2010 року сторони уклали додаткову угоду № 3 про внесення змін до кредитного договору від 22 серпня 2007 року, за умовами якої, зокрема, встановлена нова процентна ставка за користування кредитними коштами у розмірі 14,65 % річних та затверджено новий графік погашення заборгованості за кредитом.

Також судами встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, у ОСОБА_3 утворилась заборгованість, яка станом на 22 серпня 2014 року становила 186 042,80 доларів США, еквівалент суми у національній валюті - 2 486 542 грн 81 коп.

Пункти 2.4., 2.4.3., 4.1. іпотечного договору від 22 серпня 2007 року передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.6. іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився і апеляційний суд, виходив з того, що банком доведене, а ОСОБА_3 не спростовано неналежне виконання нею умов кредитного договору, яке забезпечене іпотечним кредитом, яким, в свою чергу, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем.

Змінюючи рішення районного суду, апеляційний суд, установивши, що предмет іпотеки - квартира (жиле приміщення) набула статусу нежилого приміщення (офісу) площею 41,5 кв. м, виходив з того, що договір іпотеки є чинним, його законність сторони не оспорюють, а те що іпотекодавець змінила статус іпотечного нерухомого майна, не звільняє її від зобов'язання виконувати умови іпотечного договору.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачене право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність на підставі цього договору та рішення іпотекодержателя (п. 4.6 договору), тобто позикодавець має право на визнання права власності на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суди не звернули уваги на те, що цей спосіб захисту прав іпотекодержателя є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні ст. 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами.

Однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, чим порушено права позивача, суди, дійшовши висновку про порушення прав кредитора, захистили його порушені права в спосіб, визначений у застереженні до договору іпотеки.

Зазначене узгоджується з ефективним способом захисту порушеного права шляхом проведення справедливого судового розгляду (ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року № 6-2213цс16 та від 13 вересня 2017 року № 6-1446цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим, згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Поза увагою судів залишились приписи ст. 37 Закону України «Про іпотеку», зокрема, при вирішенні спору не зазначено вартості предмета іпотеки на який звертається стягнення.

Водночас апеляційним судом при ухвалені рішення враховано те, що іпоткодавець змінив статус майна, який передано в іпотеку, при цьому не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Звертаючись до суду із указаним позовом, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішень вбачається, що відповідач не була присутня в судовому засіданні під час ухвалення рішення суду першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 змінила статус іпотечного нерухомого майна, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення офісу від 18 липня 2012 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та звертаючи стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності за банком на нежитлове приміщення офісу, який розташований по АДРЕСА_1, не врахував, що така вимога не заявлялась позивачем під час звернення до суду першої інстанції, при цьому вказаний предмет іпотеки не зазначений у договорі, змін до іпотечного договору також не було внесено, крім того сторонами було надано звіти про оцінку майна, які, в залежності від статусу такого майна, є різні.

Враховуючи наведене та те, що фактичні обставини справи не встановлені, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, судам необхідно врахувати вищенаведене, визначитись із правовідносинами, які виникли між сторонами, нормами матеріального права, які підлягають застосування до вказаних правовідносин, правильно витлумачити ці норми та вирішити справу згідно із законом.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

Г.І.Мостова

І.М.Фаловська