Провадження № 2/522/2448/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики та розписки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 07.11.2016 року звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, за якою просила визнати недійсними договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4; визнати недійсною розписку від 03.04.2015 року, вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог відзначила, що їй стало відомо що ОСОБА_2 надав позику - грошові кошти в розмірі, еквівалентному 130 000,0 (сто тисяч) тисяч доларів США ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зобовязавшись повернути їх до 01 вересня 2015 року, про що начебто було складено розписку від 3 квітня 2015 року. Проте, вона як дружина ОСОБА_3 (у шлюбі з 15.10.2005 року) при складанні розписки від 03.03.2015 року присутньою не була та письмової згоди не надавала. Про існування розписки їй стало відомо у жовтні 2016 року. Грошові кошти, які начебто отриманні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від ОСОБА_2, в інтересах сімї ОСОБА_3 чи на її потреби не використовувались. Позивачка, вважаючи, що договір позики фактично створює обовязки не лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а й для неї як законної дружини ОСОБА_3, та є таким, що укладений без її згоди, посилаючись на ст.ст. 177, 1046, 1046 ЦК України, ст.. 63, 65 СК України, звернулась до суду з дійсним позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 16.12.2016 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Вважає, оскільки при укладенні договору позики у вигляді розписки від позивачки як дружини ОСОБА_3 не було отримано нотаріально посвідченої згоди на укладення даного договору, згідно вимог ст.. 63, 65 СК України, договір позики та розписка є недійсними. Представник позивачки повідомити на що саме брались кошти чоловіком позивачки не змогла, лише зазначила, що отримані кошти в інтересах сімї витрачені не були. При цьому заперечувала факт обізнаності укладання її чоловіком в той же день 03.04.2015р. договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Чорноморська аграрна група».

Представник відповідача ОСОБА_6 (діє на підставі довіреності) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування правової позиції надавши до суду письмові заперечення. Вказав, що ОСОБА_3, укладаючи договір позики з ОСОБА_2, діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_7, що підтверджується наступним. 03 квітня 2015 року, в день, коли була надана ОСОБА_3 позика, ОСОБА_3 придбав частку в статутному капіталі ТОВ «Чорноморська аграрна група» вартістю 1 919 190, 00 гривень, що становить 100% статутного капіталу Товариства в порядку, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між Берназ - ОСОБА_8, як представником власника ТОВ «Чорноморська аграрна група» та ОСОБА_3. Цей договір укладався за письмовою згодою дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_1, про що зроблена відмітка в п.7. договору. Вважає, що метою зайняття ОСОБА_3 підприємницькою діяльністю є, зокрема, і інтереси сім'ї - отримання доходів від такої діяльності для наповнення сімейного бюджету. Посилалася на те, що отримавши від ОСОБА_2 грошові кошти, у ОСОБА_3 виникли зобовязальні, а не речові правовідносин за участю одного з подружжя. Той з подружжя, хто укладає договір позики, не розпоряджається майном, а бере на себе обовязок щодо повернення предмета позики. Також, вважає, що позивачкою невірно обрано спосіб захисту цивільних прав, вона не може просити визнати повністю недійсним такий договір.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_9 (діє на підставі довіреності від 10.12.2015 року) у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала та просила задовольнити позов. Зазначила, що дійсно згоди на укладення договору позики позивачка не надавала.

Третя особа - ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності третьої особи ОСОБА_3, сповіщеного належним чином.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ст.. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором.

З матеріалів справи судом встановлено, що 03 квітня 2015 року ОСОБА_2 було надано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позику у вигляді розписки - грошові кошти у розмірі еквівалентному 130 000,0 (ста тридцяти) тисячам доларів США. При цьому окремий від розписки договір позики відсутній.

Вищевказану грошову суму в еквіваленті 130 000, 00 доларів США у гривні по курсу НБУ до долара США на день виплати Відповідачі зобовязались виплатити в строк до 01 вересня 2015 року.

Зазначені обставини підтверджуються складеною ОСОБА_3 власноруч та підписаною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у присутності двох свідків розпискою від 03.04.2015 року, а також не заперечували представники сторін.

Позивачка як дружина ОСОБА_3 (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №237403 від 17.07.2015 року) просила визнати договір позики та розписку від 03.04.2015 року недійсними з тих підстав, що нотаріально посвідченої згоди на укладення такого договору вона не надавала.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним;

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Між тим, обізнаність другого з подружжя про джерела надходження коштів і їх подальше використання на потреби сімї за його мовчазної згоди повинні розцінюватись як схвалення таких дій того з подружжя, який уклав договір і використав отримане за ним в інтересах сімї, і, відповідно, повинно бути підставою для виникнення спільного майнового обовязку.

При цьому суд враховує, що навіть у разі якщо суд встановить, що такі дії один із подружжя вчинив без згоди другого з подружжя, це може бути підставою для звільнення того, хто не давав згоди, від солідарного майнового обовязку лише тоді, коли суд встановить, що сторони такого договору діяли недобросовісно.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вбачає, що 03 квітня 2015 року, в день, коли була надана ОСОБА_3 позика, ОСОБА_3 придбав частку в статутному капіталі ТОВ «Чорноморська аграрна група» вартістю 1 919 190, 00 гривень, що становить 100% статутного капіталу Товариства в порядку, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між Берназ - ОСОБА_8, як представником власника ТОВ «Чорноморська аграрна група» та ОСОБА_3.

Цей договір укладався за письмовою згодою дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_1, про що зроблена відмітка в п.7. договору. Представник позивача пояснити, за які кошти була придбана дана частка в статутному капіталі товаристві не змогла.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики та розписки від 03.04.2015 року з підстав, зазначених в позовній заяві. Суд вбачає мовчазну обізнаність позивачки про позичені кошти, та враховує, що відсутність нотаріальної згоди позивачки не може бути підставою для визнання договору позики недійсним у повному обсязі.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 208-210, 218 ЦПК України, ст..ст. 15,16 203,215, 509, 626-628, 1046 , 1047,1049 ЦК України - суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики та розписки недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В. ДОМУСЧІ

11.05.2017