Справа № 362/2040/16-ц Головуючий у І інстанції Орда О. О.
Провадження № 22-ц/780/1807/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 18 16.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Палладій Наталія Вікторівна про визнання припиненими договорів іпотеки, зняття заборони,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2007 року міжПублічним акціонерним товариством «Родовід Банк» (надалі ПАТ «Родовід Банк» та/або Банк) та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір. В забезпечення виконання зобов'язань за яким між банком та останньою було укладено договір іпотеки від 22.11.2007 року,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.07.2015 року по справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості банку відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 як спадкоємця померлої ОСОБА_4 в зв'язку з пропуском строку позовної давності, яке ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року залишено без змін.

Посилаючись на порушення своїх прав власності на отримане у спадок майно, просив, визнати припиненими договори іпотеки, укладені 22 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Родовід Банк», зняти заборону відчуження нерухомого майна у вигляді земельної ділянки, площею 0,250 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 та земельної ділянки, площею 0,250 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, та вилучити вказані записи із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року відмовлено в задоволені позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким задоволити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відмова судом у задоволенні позовних вимог банку про стягнення боргу за кредитним договором через пропуск строку позовної давності не є передбаченою законом підставою для припинення договору іпотеки.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів з таких підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зазначено в ч.1 ст.598 ЦК України. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки визначено ст.17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;з інших підстав, передбачених цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 листопада 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 77.2/ІЗ-394.07.1, згідно з яким позичальник отримав у банку на купівлю земельних ділянок кредит в розмірі 80 000 доларів США 00 центів строком по 22 листопада 2011 року включно із сплатою 14 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і позичальником 22 листопада 2007 року було укладено договори іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належну їй земельну ділянку, площею 0,250 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 та земельну ділянку, площею 0,250 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 померла. Після її смерті спадщину прийняв її син - ОСОБА_2, що визнається сторонами а отже відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК не підлягає доказуванню.

Рішенням Шевченківського районного cуду міста Києва від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з тих підстав, що банк пропустив строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 523 ЦК України, яка встановлює правові наслідки заміни боржника у зобов'язанні, який одночасно є і заставодавцем (іпотекодавцем), застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлене договором або законом.

Такі ж приписи містить ст. 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

Отже іпотека, укладена між банком і позичальником ОСОБА_4 22 листопада 2007 року, є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, в даному випадку для спадкоємця померлого іпотекодавця.

Аналогічні роз'яснення містить п.36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

Крім того, така ж правова позиція про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, викладена в постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року № 6-18цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відмова судом у задоволенні позовних вимог банку про стягнення боргу за кредитним договором через пропуск строку позовної давності не є передбаченою законом підставою для припинення договору іпотеки. Таке може бути підставою для відмови у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до приписів ст.266 ЦК України.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: