Провадження № 2-о/161/282/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі - Стецюку Р.В.,

за участю представника заявників - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3, зацікавлені особи - Міністрество соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

Заявники звернулись до суду з заявою про встановлення факту, що її вимушене переселення з окупованої території Луганської області України відбулося наслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Заявлені вимоги мотивують тим, що вони з 20.04.2017 року являються членом громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права» та їх звернення за захистом своїх порушених прав і інтересів зумовлено тим, що були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1.

Заявники перебувають в зареєстрованому шлюбі, від даного шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На праві приватної власності їм належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, в обґрунтування обставин викладених в заяві посилаються на обставини початку 20.02.2014 року збройної агресії Російської Федерації проти України, нелегітимного формування в умовах російської окупації виконавчої влади АР Крим та частин території Донецької і Луганської областей. Вважають, що з березня 2014 року відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, що підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади, а також відбуття на окупованій території Донецької і Луганської областей референдуму щодо самовизначення в Луганському і Донецькому регіонах проголошення так званих Луганської Народної Республіки, Донецької Народної Республіки, при цьому вказуючи на офіційні повідомлення РНБО України, Ради Безпеки ООН, дані Державної прикордонної служби України, прес - центр Служби безпеки України, резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ.

Крім того, посилаючись на ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 28.10.2014 року № 1706, вважають, що причиною їх внутрішнього переміщення з постійного місця проживання до іншого тимчасового місця проживання на території України обумовлено саме збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Луганської області.

Зазначають, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» їм було видано довідки від 03.11.2016 року №№ , про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якими посвідчується лише факт їх вимушеного переселення з окупованої території з АДРЕСА_1 в АДРЕСА_2, де зараз постійно проживають. Дана адреса є їхнім фактичним місцем проживання і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не наділений на законодавчому рівні такими повноваженнями. Вказують, що є особами, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав і обов'язків, передбачених вказаною Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, вказуючи на те, що особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції є ті, хто в будь - який момент та за виняткових обставин опиняються у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є (ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08. 1949 року) та обумовлює, що іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено, а тому, посилаючись на судову практику, просять встановити факт, що їх вимушене переселення, в червні 2016 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Лугансткої області України.

Представник заявників в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив заяву задовольнити.

Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, заяв про розгляд справи у їх відсутності на адресу суду не надходили.

Суд вважає за можливе розглядати справу без участі представників заінтересованих осіб за наявними матеріалами справи.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що заявники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являються громадянами України і до червня 2016 року проживали та були зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1.

Заявники перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 37). Від даного шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 38).

У зв'язку з виниклою в Луганській області збройної конфліктної ситуації, заявники вимушені були переїхати в АДРЕСА_2, що підтверджується довідками від 03.11.2016 року №№ , про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 49, 50).

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов'язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов'язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

До повноважень Верховної Ради України, яка є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст. 75 Основного Закону України), належить прийняття законів; оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України ( п.3,9 ст. 85 Конституції). А, отже, у зв'язку із агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27 лютого 2014 року Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, 27 січня 2015 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» ( далі - Закон № 1207-VII), згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила , що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року ( ст. 1 Закону зі змінами та доповненнями).

Судом установлено, що після переїзду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII з АДРЕСА_1, отримали довідки, якими підтверджено факт їх прибуття в АДРЕСА_2 на тимчасове проживання (а.с. 49,50).

З досліджених довідок вбачається, що в них посвідчено лише факт переселення заявників з Луганської області м. Молодогвардійськ в с. Родомишль Волинської області та без встановлення вимушеності такого переселення останнім необхідно встановити факт саме вимушеного переселення і необхідність обумовлена тим, що саме через окупацію території Луганської області порушено їх права, закріплені як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і оскільки будь-який інший виконавчий орган публічної влади не має повноважень на встановлення вимушеного переселення громадян з Донецької і Луганської областей, в доводах звернення до суду щодо встановлення юридичного факту вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Луганської області для заявників є єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичного факту, що має значення для охорони їх прав та інтересів є саме встановлення юридичного факту.

Аналіз досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, зокрема, даних прес-центру Служби безпеки України від 04.07.2014 року; повідомлень - прес-центру Служби безпеки України від 09.05.2014 року, від 21.05.2015 року; звіту «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України» від 29.06.2016 року; повідомлення прес-центру Міністерства іноземних справ України від 15.11.2016 року, даних УВКБ ООН станом на 14.08.2015 року; заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року; резолюцій Парламентської Асамблеї Ради Європи від 12.10.2016 року, від 09.04.2014 року, від 15.01.2015 року, від 25.06.2015 року, 27.01.2015 року, статтей в засобах масової інформації (а.с. 51-170) в сукупності з іншими доказами свідчить про обґрунтованість твердження заявників щодо неможливості подальшого їх проживання в м. Молодогвардійськ Донецької області, що змусило їх покинути своє житло, виїхати за межі окупованої території Донецької області.

Як вбачається з пояснення представника заявників, його довірителі внаслідок переїзду були вимушені позбавитись роботи, рідного дому, матеріального забезпечення, звичного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями, оскільки все це залишилось на окупованій території Луганської області, тобто де заявники мала налагоджений побут, планувала своє майбутнє, чим фактично були порушені їх права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України, з посиланням на те, що відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (п.п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України). Відповідно до п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Основного Закону України саме Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так, за приписами ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. У подальшому, Постановою ВРУ від 27.01.2015 №129-УІІІ затверджено Звернення ВРУ до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». 17 липня 2014 року постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2014 року №343 створено міжвідомчу робочу групу з питань відшкодування втрат, завданих тимчасовою окупацією частини території України.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Отже, наведені вище правові норми свідчать при їх аналізі, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною Радою України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України, тобто є загальновідомим і не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Разом з цим, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності та договором дарування (а.с. 43-47).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 234 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна, припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 довідки (оформлено згідно Порядку оформленні і видачі довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи) органу місцевого самоврядування посвідчують лише факт переселення заявників з м. Молодогвардійськ Луганської області до с. Радомишль Волинської області і не встановлюють факту вимушеності такого переселення.

Таким чином, аналізуючи наведені обставини та докази досліджені в судовому засіданні, в їх сукупності, суд вважає, що переселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з м. Молодогвардійськ Луганської області до с. Радомишль Волинської області було вимушене задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, тощо, а також те, що встановити заявлений заявниками юридичний факт необхідно для реалізації у подальшому особистих немайнових прав, а в іншому порядку встановити даний факт неможливо, так як чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; тому суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 212-215, 256, 259 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, в червні 2016 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, разом з неповнолітньою дитиною, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в червні 2016 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк