Справа № 504/3521/17
Провадження № 2-о/504/352/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2017смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Барвенка В.К.,

присяжних ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретаря Мельникової В.М.,

за участі прокурора Карцева О.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав, заяву головного лікаря КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - ОСОБА_3, за участі заінтересованої особи опікуна ОСОБА_4, про госпіталізацію ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Головний лікар КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку.

В мотивування заявлених вимог заявник вказує, що 27.09.2017 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був доставлений з дому у звязку з загостренням захворювання.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02.06.2004 року визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, недієздатним.

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 1617 від 29.11.2004 року, в порядку ст. 63 ЦК України, ОСОБА_4 було призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 27.09.2017 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає на психічне захворювання глибоку розумову відсталість з вираженим поведінковим порушенням, внаслідок чого він не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих, потребує нагляду та лікування.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності ОСОБА_5, оскільки, з наявних матеріалів справи, вбачається, що його психічний стан здоровя не дозволяє приймати участь в судовому засіданні.

У судове засідання представник лікарського закладу не зявився, проте подав клопотання, яким підтримав заяву, просив її задовольнити в повному обсязі з мотивів необхідності госпіталізації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 з раннього дитинства відставав в психічному розвитку, є інвалідом дитинства, проживає з матірю опікуном, самостійно забезпечувати свої життєві потреби не може, потребує постійного нагляду та контролю.

ОСОБА_4, яка є опікуном над недієздатним ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, проте подала до суду заяву, якою просив розглянути справу щодо примусової госпіталізації ОСОБА_5 до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» без її участі та задовольнити заяву в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні також повністю погодився з думкою представника лікарського закладу, не заперечував щодо задоволення вказаної заяви.

В судовому засіданні ОСОБА_5 участь не приймає, оскільки його психічний стан за матеріалами справи не дозволяє приймати участь в судовому засіданні.

Заслухавши думку, доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви головного лікаря виходячи з наступного:

У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально правовими обмеженнями.

Нормою ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоровя особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово психіатричної експертизи посмертно.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою зясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь яку медичну спеціальність, інші особи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.

Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.

У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Судом встановлено, що згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 27.09.2017 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає на психічне захворювання глибоку розумову відсталість з вираженим поведінковим порушенням, внаслідок чого він не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих, потребує нагляду та лікування.

Суд вважає, що термін «Душевнохворий» не має чіткого визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, щоб дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятих норм.

Аналогічну позицію висловив Європейський Суд з прав людини в справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37.

Високий Суд висловив думку, для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи:

По-перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору обєктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги.

По-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації.

По-третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 має документально закріплену історію психічної проблеми перед госпіталізацією, неодноразово проходив лікування в психіатричних закладах, є недієздатним.

Крім того, комісія лікарів-психіатрів, яка оглядала ОСОБА_5 надала свою медичну оцінку психічного стану останнього перед госпіталізацією.

На час огляду психічний статус ОСОБА_5 дозволив комісії лікарів психіатрів дійти до висновку, що у хворого свідомість формально збережена, контакту не доступний через відсталість всіх видів психічної діяльності, мислення не розвинуто, інструкції не виконує, настрій нестійкий, буває агресивним, рве на собі одяг, шкрябає обличчя, кусає руки, до цілеспрямованої діяльності не здатен.

Суд приходить до висновку, що в сенсі положень ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» такі дії комісії лікарів психіатрів є правомірними, і засновані на законі.

Висновок комісії лікарів-психіатрів містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають суду підстави вважати, що у ОСОБА_5 наявне психічне захворювання, і у суду не має сумнівів в правильності висновків комісії лікарів - психіатрів, в звязку із чим суд вважає, що стан здоровя ОСОБА_5 може вимагати невідкладної психіатричної допомоги.

Таким чином, у суду не має сумнівів у подоланні презумпції психічного здоровя, яка гарантована ОСОБА_5 положенням статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки наявність розладу його психічного здоровя повністю встановлена і доведена належними та допустимими доказами, які зібрані по справі.

Відповідно до ст. 282 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні.

У Резолюції Генеральної ОСОБА_6 Організації Обєднаних Націй «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» від 18 лютого 1992 року № 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватись на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16,17).

Парламентська ОСОБА_6 Європи у Рекомендаціях з психіатрії та прав людини від 01 січня 1994 року № 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7).

Визначаючи часову межу госпіталізації ОСОБА_5 суд виходить з того, що в судовому засіданні встановлено, що термін лікування даного пацієнта, з урахуванням обставин та ступеня його захворювання, має бути чотири місяці, і саме такий термін лікування призведе до покращення психічного стану здоровя хворого.

У суду не має сумнівів в необхідності лікування ОСОБА_5 протягом чотирьох місяців, тобто максимально можливий в даному випадку найкоротший термін, який визначений законом.

Однак, слід розяснити, що в силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про психіатричну допомогу» виписка особи, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, здійснюється за рішенням комісії лікарів-психіатрів (тобто це рішення може бути прийнято у будь-який проміжок часу встановленої часової межі госпіталізації особи), або за рішенням суду про відмову в продовженні такої госпіталізації.

Крім того, клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятись до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні три місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, ч. 2 ст. 28, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 7, 11, 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ст.ст. 4, 5, 6, 8, 14, 15, ч. 2. ст. 18, 57, 59, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 223, 281, 282, 293, 294, 296 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву головного лікаря КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - ОСОБА_3, про госпіталізацію ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку, - задовольнити.

Госпіталізувати у примусовому порядку до КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2» ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши граничний термін лікування до 20 лютого 2018 року.

Розяснити, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про психіатричну допомогу» при перебуванні особи, яка визнана недієздатною в психіатричному закладі, ця сама особа підлягає огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць для вирішення питання про необхідність продовження чи припинення надання цієї особі стаціонарної психіатричної допомоги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з часу отримання копії постанови через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Одночасно копія апеляційної скарги направляється особою, яка її подає до Апеляційного суду Одеської області.

Головуючий суддя В.К. Барвенко

ОСОБА_7 ОСОБА_1

ОСОБА_2