Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2017 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Пушкарьової С.П.

при секретареві: Четвертак Л.М.

за участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Служба у справах дітей Василівської райдержадміністрації Запорізької області, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У позовній заяві зазначено, що з 08 серпня 1998 року позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 перебували в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадського стану Василівської райдержадміністрації Запорізької області, про що у книзі реєстрації актів про одруження 08.08.1998 року зроблений запис № 50. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 15 квітня 2003 року шлюб було розірвано, фактично шлюбні стосунки було припинено з 2003 року. Позивачка та відповідач проживають окремо, дитина мешкає з ОСОБА_1 Спорів стосовно місця проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що син буде проживати з ОСОБА_1 Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, ОСОБА_1 неодноразово пропонувала йому спілкуватися з сином, купувати йому одяг і харчі, брати іншу участь у їх вихованні та утриманні. Відповідач цього не робив, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків, зовсім не цікавився розвитком і станом здоров'я сина, не дбав про його інтереси та тільки один раз на рік - 30 червня, у день народження сина, зустрічався з ним.

20 вересня 2003 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 У новій родині, з самого початку сину були забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачкою, дитиною та її новим чоловіком склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя. З жовтня 2015 року за рішенням суду ОСОБА_3 повинен сплачувати аліменти, жодного разу відповідач не поцікавився про кошти, за які виховується дитина, тому є злісним неплатником аліментів. Заборгованість по аліментам станом на 01.11.2016 року склала 16619,11 грн. Син ОСОБА_1 дуже обурений тим, що рідний батько його ігнорує, не підтримує в життєвих ситуаціях, не цікавиться його життям, результатами навчання у технікумі та зовсім не любить. Таке байдуже відношення рідного батька до сина спонукало ОСОБА_3 змінити своє прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4».

На сьогоднішній день сину позивачки вже 17 років, він не бажає зустрічатися зі своїм біологічним батьком, не має до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки бачив його кілька разів. Взірцем справжнього батька та чоловіка для ОСОБА_3 є новий чоловік позивачки - ОСОБА_5, який любить дитину та вважає його своїм сином. Тому, позивачка просить позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав стосовно сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Просили суд їх задовольнити. Крім того, позивачка пояснила, що ОСОБА_3 на протязі багатьох років взагалі не спілкувався з сином, не цікавився його життям, здоров'ям, навчанням, не телефонував, не поздоровляв зі святами. Ухилявся від сплати аліментів, у зв'язку з чим має велику по ним заборгованість. Дитина вважає та називає батьком її нового чоловіка - ОСОБА_5, який його називає сином, у них дуже добрі відносини. ОСОБА_5 піклується про їх сім'ю, у тому числі, й про її сина ОСОБА_4.

В судовому засіданні ОСОБА_4 просить суд задовольнити позовні вимоги своєї мами, пояснивши, що у дитинстві він інколи їздив до бабусі, яка є матір'ю батька у с. П'ятихатки Василівського району Запорізької області та бачився там з батьком, але десь років 8 він спілкується з бабусею тільки по телефону. Батько платив аліменти на його утримання, але належної уваги його вихованню та спілкуванню не приділяв, не цікавився його життям, навчанням, не підтримував ні морально, ні матеріально. Тому він прийняв для себе рішення та змінив прізвище на «ОСОБА_4», оскільки з ОСОБА_4 вони проживають з дитинства, з 2003 року піклується про нього та виховує його як свого сина. У них є спільні інтереси, він називає його батьком і зараз носить його прізвище. Не має бажання спілкуватись з батьком, він для нього чужа людина, яку він не знає. Більше того батько теж не виявляє бажання з ним спілкуватись, так як у нього друга сім'я, є дві доньки.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнає, пояснивши, що не заперечує того факту, що після розлучення з позивачкою не спілкувався з сином. На даний час він має іншу сім'ю та двох доньок, але має намір продовжувати спілкування з сином - ОСОБА_4. Він знав, що син називає батьком нинішнього чоловіка, прізвище якого носить, він не був проти цього. Останній раз зустрічався з сином на його день народження, але не телефонував йому, так як на його дзвінки ОСОБА_4 не відповідає, не цікавився навчанням сина, тому що не хоче, щоб з нього насміхались його товариші, зустріч з сином не шукає та і ОСОБА_4 не виявляє бажання до спілкування. Незважаючи на це він хоче залишитись батьком для ОСОБА_4.

13.02.2017 р. у судовому засіданні представник Служби у справах дітей Василівської райдержадміністрації Запорізької області в особі Давиденка В.С. підтримав Висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона разом з ОСОБА_3 навчались в одній школі. Їй відомо, що у ОСОБА_1 є син, з яким її дитина ходила в один садок. ОСОБА_1 їй розповідала, що ОСОБА_3 її бив. ОСОБА_4 - син ОСОБА_1 називає її нинішнього чоловіка батьком. Роман не цікавився навчанням дитини, хоча ОСОБА_1 не була проти спілкування ОСОБА_4 з батьком.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що відносин у батька з сином немає. Вона дружить з ОСОБА_1 більше 10 років, проживала з нею по сусідству та працюють разом у Василівській центральній районній лікарні. Нинішній чоловік ОСОБА_1 коректна, ввічлива та порядна людина, яка повністю виховує її сина. ОСОБА_4 їй сказав, що бажає бути ОСОБА_1, вважає батьком ОСОБА_5, тому що ця людина його виховувала.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що знає сім'ю ОСОБА_1 10 років. ОСОБА_4 вважає батьком ОСОБА_5, який за нього хвилювався, одягав та обував. Мати не налаштовувала сина проти батька - ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_4 не спілкувався з батьком, як це повинно бути. Вона працювала разом з ОСОБА_1 з 2006 по 2012 рік. У 2007-2008 р.р. ОСОБА_1 просила ОСОБА_3 допомогти матеріально, але він відмовив, сказавши, що немає грошей. ОСОБА_4 хороший хлопець, цілком сформована особистість, сам вибирає чим йому займатись і захоплюватись. ОСОБА_4 давно вважає вітчима своїм батьком, змінив навіть прізвище. Поїхати до батька бажання ОСОБА_4 не проявляв.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з принципів законності, об'єктивності, справедливості та розумності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав:

Як було встановлено у судовому засіданні та як вбачається із матеріалів справи, позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року, який 15 квітня 2003 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 8, 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 11), прізвище якого з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» було змінено, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Василівського районного управління юстиції у Запорізькій області видано свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_1 від 04 серпня 2015 року (а.с. 12).

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з позивачкою, з 2004 року відповідач ОСОБА_3 ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, не цікавиться його життям, не спілкується з дитиною, не піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. При цьому, позивачка не чинила йому ніяких перешкод у спілкуванні з сином.

Факт не виконання належно ОСОБА_3 своїх батьківських обов'язків підтверджується поясненнями позивачки, її сина, свідків, матеріалами справи, а саме: характеристикою державного навчального закладу «Мелітопольський професійний ліцей залізничного транспорту» ОСОБА_4, 1999 року народження (а.с. 25). Цей факт також не заперечується й самим відповідачем у судовому засіданні.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, з яким позивачка перебуває у шлюбі з 20 вересня 2003 року (а.с. 9 - копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Василівського РУЮ Запорізької обл.), у ОСОБА_4 склалися добрі відносини, як між сином і батьком, ОСОБА_5 піклується про ОСОБА_4.

Ст. 150 СК України передбачає перелік обов'язків батьків по вихованню та розвитку своїх дітей, а саме: батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. При цьому, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, відповідач зобов'язаний утримувати свого сина до досягнення ним повноліття.

Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері та батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний і моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх і неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом; ст. 164 СК України передбачає перелік підстав позбавлення батьківських прав, однією з яких являється ухиляння батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та про позбавлення і поновлення батьківських прав» зі змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Таким чином, відповідне рішення про позбавленням батьків батьківських прав має підкріплюватися достатньо переконливими та зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними та достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України»).

Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, в якій проголошено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Проаналізувавши надані докази, а також вищевказані законодавчі норми, виходячи з принципів об'єктивності, законності та справедливості, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 тривалий час ухиляється від належного виконання батьківських обов'язків по відношенню до свого сина, а саме: не піклується про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не готує його до самостійного життя, не спілкується з ОСОБА_4, в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання сином освіти та взагалі і не знає та не цікавиться способом і умовами життя свого сина, тому, не зважаючи на те, що орган опіки та піклування Василівської райдержадміністрації вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, суд вважає необхідним в інтересах насамперед дитини - ОСОБА_4, який не вважає для себе батьком ОСОБА_3 позбавити відповідача його батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належні та достатні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, відповідач суду не надав. При цьому, ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував того факту, що не виконував свої батьківські обов'язки по відношенню до сина належним чином.

Сам по собі факт, що відповідач не сплачує на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина на підставі рішення суду від 15 березня 2000 року (а.с. 15-16), що підтверджується також розрахунком заборгованості по аліментам (а.с. 13), також може бути підставою для задоволення позову, оскільки, не сплата аліментів суперечить нормам закону та є не належним виконанням батьківських обов'язків по вихованню і відношенню до дитини.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним, в інтересах дитини, позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конституцією України, 18 Конвенціїєю «Про права дитини», ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про

усиновлення та про позбавлення і поновлення батьківських прав», Законом України «Про охорону дитинства», Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», зі змінами та доповненнями, ст.ст. 141, 150-155, 157, 164-166, 180-183, 191 СК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 76, 81, 88, 169, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь в справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. Якщо буде подано апеляційну скаргу, рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області С.П. Пушкарьова