Ухвала

іменем україни

5 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада

2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником автомобіля TOYOTA RAV 4,

2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. На підставі нотаріально засвідченої довіреності від 26 березня 2012 року він уповноважив ОСОБА_4, батька своєї колишньої дружини, розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу за ціною та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах за власним розсудом, страхування, з правом керування під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому автомобілем. 11 липня 2013 року позивач скасував вказану довіреність та звернувся до ОСОБА_4 із вимогою повернути йому наведений вище автомобіль.

У вересні 2013 року позивач дізнався від ОСОБА_4, що переданий йому на підставі довіреності автомобіль було викрадено. За заявою позивача про вчинення злочину правоохоронними органами порушено кримінальне провадження за фактом викрадення належного йому автомобіля, однак до теперішнього часу місцезнаходження викраденого автомобіля та особи які його викрали правоохоронними органами не встановлені.

Позивач вважав, що оскільки ОСОБА_4 не повернув в натурі належний йому автомобіль, він зобов'язаний відшкодувати його вартість.

Ураховуючи наведене та уточнення позовної заяви, позивач просив стягнути з ОСОБА_4. на свою користь вартість неповернутого автомобіля TOYOTA RAV 4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 170 494 грн, інфляційні втрати у розмірі 132 371,29 грн та 10 944,31 грн 3 % річних. Крім того, неправомірними діями ОСОБА_4 позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях через неможливість користування своїм майном, постійним психологічним тиском з боку відповідача та переживаннях щодо подій, яку оцінив у 10 000 грн та просив стягнути з відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 170 494 грн вартість автомобіля TOYOTA RAV 4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який знаходиться в незаконному володінні ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

132 371,29 грн інфляційних втрат, 10 944,31 грн 3% річних, 3 000 грн у рахунок компенсації моральної шкоди та 3 481,70 грн судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 лютого

2016 року рішення суду першої інстанції змінено.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_3 інфляційних втрат у розмірі 132 371,29 грн, 3% річних у сумі 10 944,31 грн та 3 000 грн моральної шкоди скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено. Зменшено розмір судових витрат з 3 481,70 грн до 1 704,94 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення в частині задоволення позову, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржуються, тому не перевіряються судом касаційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_3 вартість неповернутого в натурі автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, визначену експертом на час розгляду справи, суди виходили з того, що після скасування нотаріально посвідченої довіреності, на підставі якої відповідач тимчасово володів та користувався належним позивачу транспортним засобом, автомобіль, у зв'язку з викраденням, не було повернуто його власнику, а відтак підлягає стягненню його вартість.

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

26 березня 2012 року ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останнього розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу за ціною та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах за власним розсудом, страхування, з правом керування під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - автомобілем TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Термін дії довіреності 3 роки.

11 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся з заявою про скасування (відкликання) довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_4 26 березня

2012 року.

Про скасування довіреності ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4, однак останній автомобіль позивачу не повернув, пославшись на те, що

10 вересня 2013 року автомобіль був викрадений.

24 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до Дергачівського районного відділення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з заявою про вчинення злочину.

25 вересня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про початок досудового розслідування із попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 289 КК України за фактом заволодіння невстановленою особою автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3

Досудове розслідування не завершене, особи які викрали автомобіль не встановлені.

Установлено, що середньо-ринкова вартість автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, з коригуванням вартості за величиною пробігу, який складає 76 000-90 000 км, станом на 16 червня 2015 року складала

170 494 грн.

Покладаючи на ОСОБА_4 обов'язок по сплаті на користь

ОСОБА_3 компенсації вартості неповернутого в натурі автомобіля, суд виходив із положень ст. 1212 ЦК України.

Так, зідно з частинами 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція ст. 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст.1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-122цс14 від 24 вересня 2014 року, яка в силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів,згідно змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів

У справі, яка переглядається вставлено, що власником автомобіля є

позивач ОСОБА_3, який на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26 березня 2012 року уповноважив відповідача ОСОБА_4 розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу за ціною та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах за власним розсудом, страхування, з правом керування під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому автомобілем. 11 липня 2013 року ОСОБА_3 відкликав дану довіреність, а 10 вересня 2013 року автомобіль було викрадено.

Суд вважав доведеним той факт, що відповідач був обізнаний про відкликання довіреності, проте вимоги позивача про повернення належного йому автомобіля не виконав.

Разом із тим, у порушення вимого ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд у рішенні не встановив, коли саме відповідач довідався про скасування довіреності та чим це підтверджено; не дав належної оцінки змісту заяви ОСОБА_3 від 11 липня 2013 року, адресованій приватному нотаріусу, згідно якого ОСОБА_3 зобов'язався повідомити представника за довіреністю - ОСОБА_4, про скасування даної довіреності. Доводи відповідача про його необізнаність щодо скасування довіреності матеріалами справи не спростовуються.

Крім того, рішення суду не містить висновків щодо причетності відповідача до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наведене свідчить про передчасне задоволення вимог щодо стягнення з відповідача компенсації вартості автомобіля позивача, який викрадено.

Оскільки судом у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалені у справі судові рішення в частині стягнення вартості неповернутого в натурі автомобіля не є такими, що відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада

2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року в частині стягнення вартості неповернутого в натурі майна скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська