АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Газенерго - Україна» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Газенерго - Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Газенерго - Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив стягнути з відповідача 651 149,6 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що при звільненні відповідач не провів належного розрахунку з позивачем, і тільки після винесення судового рішення та його виконання 26 травня 2016 року остаточно розрахувався сплативши усі належні кошти. Позивач посилаючись на встановлені судовими рішеннями обставини, просить стягнути з відповідача вказану суму яка складається з середньоденної заробітної плати -1 648,48грн. х 395 робочих днів за час затримки розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути менший розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції не правильно ухвалив заочне рішення, оскільки не мало місця повторна неявка відповідача.

Крім того, апелянт посилається на те, що суд безпідставно визначив розмір стягуваного середнього заробітку, оскільки між сторонами існував спір про розмір заробітної плати, а тому на думку апелянта, у несвоєчасній виплаті не було вини відповідача.

На думку апелянта, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку положень ст.157 ЦПК України, а саме те, що справа про визначення розміру заборгованості перед ОСОБА_1 розглядалася тривалий час, а мала бути розглянута протягом двох місяців. У зв'язку із чим, апелянт просить стягнути суму за формулою 1 648,48 грн. середньоденної заробітної плати * на 40 робочих днів за два місяці.

Справа № 757/28092/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3418/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 грудня 2015 року рішенням Печерського районного суду м. Києва були задоволені частково вимоги позивача ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з ПрАТ «Газенерго-України» відпускні щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 3 194,76грн., заробітку плату за жовтень 2014 року у розмірі і 478,26грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 34 618,08грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 564,60грн.

Рішенні суду набрало законної сили 25 травня 2016 року та відповідно було виконано 26 травня 2016 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням встановлено факт не повного розрахунку відповідачем при звільненні позивача, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з рішення суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта про те, що суд безпідставно визначив розмір стягуваного середнього заробітку, оскільки між сторонами існував спір про розмір заробітної плати, а тому на думку апелянта, у несвоєчасній виплаті не було вини відповідача, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 117 КЗпП України, відповідно до яких, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Тобто, вказаною нормою права встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

ОСОБА_1 було звільнено 27.10.2014р., а як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач остаточно розрахувався з ним тільки 26.05.2016р., а тому суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь яких доказі того, що ПрАТ «Газенерго - Україна» не здійснив усіх належних виплат при звільненні ОСОБА_1 не зі своєї вини, відповідачем надано не було.

Посилання апелянта на ту обставину, що стягувана сума в даній справі повинна бути меншою, оскільки позов ОСОБА_1 у справі №757/3574/14-ц був задоволений частково, є безпідставними, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягується з роботодавця у разі наявності факту затримки та не залежить від розміру затриманої суми.

Згідно положень ст. 61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року був встановлений факт не повного розрахунку ПрАТ «Газенерго - Україна» з ОСОБА_1 при звільненні, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законним та обґрунтованим.

Не ґрунтується на нормах законодавства і вимога апелянта про необхідність стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку положень ст.157 ЦПК України, оскільки справа №757/3574/14-ц розглядалася тривалий час, а мала бути розглянута протягом двох місяців, оскільки нормами трудового законодавства чітко визначено період за який сплачується середній заробіток, а саме з дня звільнення до дня фактичного розрахунку та ніяким чином не прив'язує вказаний період до термінів розгляду трудового спору судом, передбачених нормами ЦПК.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта про те, що суд незаконно ухвалив заочне рішення.

Так, як вбачається з зворотного повідомлення з поштової установи відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи судом першої інстанції (а.с.43).

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Від відповідача жодних заяв чи клопотань на адресу суду не надійшло. Натомість позивач подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача в якій, зокрема, вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.44).

Таким чином суд першої інстанції правомірно ухвалив заочне рішення.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Газенерго - Україна» відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді