справа № 691/641/17
провадження № 2/691/400/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

за участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городище цивільну справу за позовом ОСОБА_2 В»ячеслава Олексійовича до Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» м.Київ про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

встановив :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» м.Київ про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач мотивує їх тим, що 11 травня 2017 року відповідно до квитанції №N10UK46331 на розрахунковий рахунок №5229 Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»», що відкритий в Публічному Акціонерному Товаристві «Південний», код банку отримувача 328209, проведено перерахунок грошових коштів у сумі 50 000 грн. 00 коп., як оплата згідно Договору Фінансового лізингу №005287 за трактор, укладений між ним та Товариством з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»». Згідно Договору Фінансового лізингу №005287 лізингодавець зобов»язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора «МТЗ 82,1» та передати у його користування. В свою чергу зобов»язувався періодично сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі, відповідно до графіку в розмірі 20 833 грн. 33 коп., щомісяця протягом року та 6 280 грн.55 коп. в подальшому. За вказаним Договором мав отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат. 11 травня 2017 року, на виконання умов Договору сплатив Товариству з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» платіж у розмірі 50 000 грн.. Вважає, що умови Договору Фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права, як споживача, остільки згідно п.5.1 Договору предмет лізингу передається у користування лізингоотримувачу не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоотримувачем на рахунок лізингодавця авнсу ціни предмета лізингу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісійного винагороди лізингодавця за організаційні заходи у розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від вартості предмета лізингу. Крім того, у Договорі фінансового лізингу та у специфікації відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм Цивільного Кодексу України, у договорі і у специфікації відсутня обов»язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено трактор марка МТЗ, модель 82,1, у кількості 1 вартістю 500 000 грн.. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуальновизначеної речі (номер кузова та номер двигуна, рік випуску, колір, об»єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов. У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмета лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону «Про захист прав споживачів», не отримав необхідної доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Згідно з п.12.12 Договору Фінансового лізингу, передбачено, що у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем до підписання Акта приймання-передачі лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.Однак, вказана стаття договору суперечить положенням п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням договору, який порушує його права. Окрім того, укладений Договір Фінансового лізингу №005287 є нікчемним, за змістом з огляду на порушення вимог ч.2 ст.806, ст.ст.799, 628, 220, 215, 216 ЦК України. Звернувся до суду за захистом своїх прав.

Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

У судове засідання представник відповідача, будучи вчасно та належним чином повідомленим, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 30 травня 2017 року за №036, від 16 червня 2017 року №785, від 12 липня 2017 року за №700, від 11 вересня 2017 року за №001, від 26 жовтня 2017 року за №714, від 21 листопада 2017 року за №245, від 05 грудня 2017 року за №300, не з»явився, надав заперечення від 08 червня 2017 року за вх.№3462, в якому позов не визнав, вважає його безпідставним, оскільки на час укладення договору дотримано вимоги закону, просив розглянути справу без його участі.

Суд, вислухавши позивача, враховуючи клопотання представника відповідача про розгляд справи у його відсутність та заперечення на позов, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову в силу наступного.

Як вбачається та підтверджено матеріалами справи, 11 травня 2017 року між позивачем ОСОБА_2 та Товариством з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 005287, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування трактор «МТЗ 82,1», а він, в свою чергу, зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору (а.с.12-18). Того ж дня, позивач сплатив 50000 грн. вартості трактора, що підтверджується відповідним рахунком (а.с.22) та зобов'зався періодично сплачувати за користування трактором 20 333 грн. 33 коп. щомісяця протягом 1 року та 6280 грн. 55 коп. в подальшому, а отримати трактор у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат (а.с.19-20).

Із досліджених судом доказів вбачається, що за змістом п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 3.1 оспорюваного договору лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингодавцю платежі та інші платежі згідно з умовами Договору. Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє протягом 76 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та закінчується підписанням акта про передачу предмета лізингу у власність, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку, передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі. Відповідно до п. 4.3.6 договору лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинах, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 даного договору, що стосуються обсягу повернення коштів. Відповідно до п. 12.12 договору лізингу у випадку його розірвання лізонгоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів, комісія за організацію даного договору не повертається - даний пункт взагалі не має ніякого відношення по своєму змісту та викладених обставинах до змісту викладеному в п. 4.3.6. Зазначені положення договору лізингу встановлюють односторонню відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципу свободи договору (оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, повинні враховувати вимоги цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту, вимоги розумності та справедливості), справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами згідно вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 5.1 договору фінансового лізингу лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію, авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 даного договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. Таким чином, визначені у п. 5.1 оспорюваного договору платежі, зокрема, комісія за організацію, виходить за межі переліку лізингових платежів, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 806, 808 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Вивчивши докази у справі, надані сторонами, суд приходить до висновку, що їх аналіз та правова оцінка, вказує про те, що наведені умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не визначених в договорі (п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Такі умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а тому, на думку суду, є несправедливими. Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-65цс16.

Оскільки п.п. 1.4, 3.5,4.3.6, 5.4,8.2.1,12.12 оспорюваного договору фінансового лізингу, на думку суду, є несправедливими, то відповідно їх слід визнати недійсними згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, визнання недійсними вказаних положень оспорюваного договору зумовлює зміну інших положень договору (зокрема, визнання недійсним п. п."а" п. 8.2.1 договору лізингу потягне за собою зміну, зокрема, п. 12.12 вказаного договору та п. 5.4) та відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому згідно заявлених позовних вимог оспорюваний договір слід визнати недійсним в цілому. Крім того, визначені у п. 8.2.1 оспорюваного договору, комісія за організацію та комісія за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку лізингових платежів, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Суд, звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, які передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Визначені у п. 5.2 оспорюваного договору платежі, а саме, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку лізингових платежів, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг». Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Представник відповідача в обгрунтування заперечення зазначив, що Товариство з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» у своїй діяльності керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами суб"єктами господарювання, які за совїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 21 від 22 січня 2004 року, яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг.

Суд вважає, що такий вид господарської діяльності, як і фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" на відміну від юридичної сили вищевказаного Положення.

Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства оспорюваний позивачем правочин за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з того, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбає.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, тобто відповідно до ст. 215 ЦК України недійсність такого договору встановлена законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15.

Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу, укладений 11 травня 2017 року між ОСОБА_2 і Товариством з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»», слід визнати недійсним.

Зважаючи на те, що позивач на виконання умов вказаного договору сплатив Товариству з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 50 000 грн., предмет лізингу у користування не отримав, то з Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача, відповідно до вимог ст. 216 ЦК України стягнути сплачені кошти на виконання умов договору фінансового лізингу, без утримання 20% штрафу, як то визначено умовами договору.

Враховуючи те, що у звязку із розглядом справи в суді позивач, поніс судові витрати в розмірі 640,00 грн., а саме, сплатив судовий збір, суд стягує вищенаведені витрати у повному обсязі, на користь позивача, згідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як, вважає їх підтвердженими у відповідності із цивільно процесуальним законодавством України.

Позов підтверджується: копією Договору фінансового лізингу №005287 від 11 травня 2017 року; копією Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №005287 від 11 травня 2017 року; копією Додатку №2 до Договору фінансового лізингу №005287 від 11 травня 2017 року; копією Додатку №3 до Договору фінансового лізингу №005287 від 11 травня 2017 року; копією квитанції №N100K46331 від 11 травня 2017 року, квитанцією №N1BZ730800 від 24 травня 2017 року.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88,209, 212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 216, 220, 227, 799, 806, 808 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", суд,-

вирішив :

Позов ОСОБА_2 В»ячеслава Олексійовича до Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» м.Київ про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №005287 від 11 травня 2017 року, укладений між Товариством з Обмеженою Відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" м.Київ та ОСОБА_2 В»ячеславом Олексійовичем.

Стягнути із Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» м.Київ, вул. Кутузова 18/7, кімн. 613, , п/р № 0145 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023 на користь ОСОБА_2 В»ячеслава Олексійовича, кошти в розмірі 50 000 (п»ятдесят тисяч) грн. та судовий збір 640 ( шістсот сорок) грн., а всього 50640 (п»ятдесят тисяч шістсот сорок) грн. 00 коп..

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області рішення суду першої інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Копію рішення направити відповідачу по справі, для відому.

Суддя ОСОБА_3