Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/5390/16 Головуючий у 1-й інстанції Полянчук Б.І.
Пр. № 22-ц/778/3258/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради (надалі УПСЗН ВК БМР), третя особа: Бердянський міський центр зайнятості про відшкодування майнової та моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому уточнила та в якому просила стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду 7445,73 грн. та 10000,00 грн. в якості відшкодування завданої їй моральної шкоди.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 10 березня 2016 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області за її позовом до УПСЗН ВК БМР про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання здійснити дії, вирішив позов задовольнити, визнати бездіяльність УПСЗН ВК БМР щодо відмови у видачі довідки про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи неправомірною, зобов'язати УПСЗН ВК БМР взяти її на облік як внутрішньо переміщену особу та надати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Зазначена постанова набрала законної сили 01.04.2016 р.

Її звернення до суду з вищезазначеним позовом було викликане тим, що вона в період з 15.07.2003 р. по 20.06.2008 р. навчалася у Бердянському державному педагогічному університеті на бюджетній формі навчання.

Після закінчення навчання була направлена працювати до Автономної Республіки Крим.

Там 01.09.2008 р. була працевлаштована до Нікітського учбово-виховного комплексу Масандрівської селищної ради Автономної Республіки Крим вчителем фізики.

Мешкання для постійного проживання їй було надано учбовим закладом.

Після окупації Автономної республіки Крим Російською Федерацією через притиснення українських громадян з причини неможливості подальшого знаходження на окупованій території з моральних та патріотичних причин вимушена була звільнитися за власним бажанням 31.12.2015 р. та прибути до міста Бердянська до своєї матері.

04.01.2016 р. вона звернулася до Бердянського міського центру зайнятості та була зареєстрована як безробітна.

11.01.2016 р. їй була призначена допомога по безробіттю в мінімальному розмірі, так як за час окупації відсутні її відрахування до Пенсійного фонду України та було рекомендовано отримати довідку в Управління праці та соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на підставі абз. 3 п. 7 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», після чого розмір допомоги по безробіттю буде визначатися за місяці, що передували початку перерви страхового стажу, що сталася з поважних причин.

16.01.2016 року вона подала до УПСЗН ВК БМР заяву, в якій просила видати довідку переселенця.

УПСЗН ВК БМР відмовило їй у видачі довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи відповідно до п.п. 4, 10 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» з таких причин: «у заявника не має відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені п. 7 ст. 4 Закону».

Не погодившись із зазначеною відмовою, 08.02.2016 року вона повторно звернулась до УПСЗН ВК БМР із листом та заявами про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції в яких зазначила фактичне місце перебування тимчасово окупована територія Криму, м. Ялта.

Причиною переміщення зазначено тимчасова окупація Автономної Республіки Крим та завершення трудової діяльності на території тимчасово окупованого Криму, агресія та утиски прав і свобод українських громадян зі сторони країни-агресора.

На підтвердження вимог додала: копію паспорта громадянина України, копію трудової книжки, подяки та нагородження, копію медичної книжки, що підтверджують трудову діяльність на тимчасово окупованій території.

Їй вдруге було відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з таких причин: «у заявника не має відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення та докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у ст. 1 Закону, не доводять факту проживання на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці.

При прийнятті цього рішення були враховані ч. 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», які передбачають, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків».

Не погодившись з зазначеними відмовами вона вимушена була звернутися до суду.

Наданими нею до суду документами (трудова книжка, медична книжка, грамоти, подяка, атестаційний лист) підтверджено факт того, що вона з 01.09.2008 року до 31.12.2015 року проживала на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією України і її змусили покинути місце проживання у результаті порушень прав та з метою уникнення негативних наслідків тимчасової окупації, а тому вона підпадає під дію Закону і повинна бути взята на облік як внутрішньо переміщена особа шляхом видачі відповідної довідки.

Після набрання постановою суду від 10.03.2016 року законної сили вона звернулася до відповідача щодо виконання рішення суду та взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи шляхом надання відповідної довідки.

Відповідачем їй була видана довідка № від 12.04.2016 р. про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Після цього вона звернулася до Бердянського міського центру зайнятості щодо перерахунку допомоги на випадок безробіття до розміру згідно чинного законодавства.

Бердянський міський центр зайнятості переглянув розмір допомоги з 12.04.2016 р., але не здійснив такий перерахунок за попередній період, коли вона відстоювала свої права в суді, посилаючись на момент видачі відповідачем довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи 12.04.2016 р., не зважаючи на її численні звернення та протиправну бездіяльність відповідача, а також через тривалість судового процесу, де вона вимушена була відстоювати свої законні права, їй не донараховано допомоги по безробіттю, чим порушено її право на отримання допомоги на випадок безробіття у законному розмірі та завдано збитки.

Як вбачається з листа Бердянського міського центру зайнятості від 01.07.2016 р. № 07/01-21-Ш у випадку своєчасного надання нею довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в момент реєстрації в центрі зайнятості допомога по безробіттю була би їй призначена як застрахованій особі відповідно до ст. 22, 23 п. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» залежно від страхового стажу в розмірі 55% від середньоденної заробітної плати. Згідно даних обміну, отриманих з Пенсійного фонду України середньоденна заробітна плата, з якої їй повинна була розраховуватися допомога по безробіттю, складає 189,25 грн.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру, а саме: перші 90 календарних днів - 100 % від призначеного розміру; протягом наступних 90 календарних днів - 80 % від призначеного розміру; у подальшому - 70 % від призначеного розміру.

Таким чином, через протиправну бездіяльність відповідача їй було завдано шкоди у вигляді неотримання доходів на загальну суму 7445,73 грн.

Протиправна бездіяльність відповідача при здійсненні ним своїх повноважень, який є органом місцевого самоврядування, встановлена судовим рішенням Бердянського міськрайонного суд Запорізької області від 10.03.2016 р. по адміністративній справі № 310/1253/16-а і за ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

У зв'язку з протиправною поведінкою відповідача (протиправною бездіяльністю), що встановлено рішенням суду, вона зазнала фізичних, психічних та душевних страждань та продовжує їх зазнавати до теперішнього часу.

Її до глибини душі не покидає думка про те, як посадові особи всупереч ст. 19 Конституції України можуть діяти не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (зокрема ст. 4 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб») та при цьому доводити людей до злидарського стану, коли неможливо придбати елементарні продукти харчування, ліки.

Так, відповідач своєю протиправною поведінкою довів її до моральних страждань у вигляді зміни звичайного образу життя, душевних стражданнях, приниженнях тощо, які вона оцінює у 10000,00 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року (а.с. 162-166) у задоволені позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 173-181) просила рішення суду першої інстанції скасувати частково в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 197), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 199).

У судове засідання 02 листопада 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с. 201-204) всі особи, які беруть участь у справі, не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідач та третя особа про причини неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили.

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційному суду поштою клопотання (а.с. 206-207), в якому просила розглядати дану справу апеляційним судом без її участі.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання позивача задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

За розясненнями п. 19 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

Встановлено, що суд першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі по суті в оскаржуємій частині в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у цій справі, керувався ст.ст. 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 22 - 23, 1166 -1167, 1173 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положенням про управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, та, разом із тим, виходив із того, що ОСОБА_2 не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди відповідачем.

Оскільки, сам факт протиправності бездіяльності відповідача, який встановлено постановою Бердянського міськрайонного суду від 10.03.2016 року, не може бути підставною для стягнення шкоди, так як ОСОБА_2 не надала жодних доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди, а також причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та спричиненням моральних страждань; також не доведено ОСОБА_2 належними та допустимими доказами, в чому полягає моральна шкода та чим вона керувалась, визначаючи розмір відшкодування 10000,00 грн.

Однак, суд першої інстанції допустився помилки у своєму рішенні в оскаржуємій частині в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди, яка стосується фактичної сторони справи та правового обґрунтування рішення, а тому рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Так, хоча судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 16.01.2016 року подала до відповідача УПСЗН ВК БМР заяву, в якій просила видати їй довідку переселенця (а.с.9).

Згідно із повідомленням УПСЗН ВК БМР від 04.02.2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до п. п. 4, 10 ст. 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» з таких причин: у заявника не має відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені п. 7 ст. 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с.13).

08.02.2016 року ОСОБА_2 повторно звернулась до УПСЗН ВК БМР з листом та заявами про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції в яких зазначила фактичне місце перебування тимчасово окупована територія Криму, м. Ялта. Причиною переміщення зазначено тимчасова окупація Автономної Республіки Крим та завершення трудової діяльності на території тимчасово окупованого Криму, агресія та утиски прав і свобод українських громадян зі сторони країни-агресора. На підтвердження зазначеного додала: копію паспорта громадянина України; копію трудової книжки; подяки та нагородження, що підтверджують трудову діяльність на тимчасово окупованій території; копію медичної книжки (а.с.11, 12-13, 14-15).

На зазначене УПСЗН ВК БМР листом від 16.02.2016 року за № 1945 ОСОБА_2 відмовило у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до п. п. 4, п. 10, ст. 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» з таких причин: у заявника не має відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці з якої здійснюється внутрішнє переміщення та докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не доводять факту проживання на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці. При прийнятті цього рішення були враховані ч. 2 та 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», які передбачають, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків (а.с.16).

Не погодившись із зазначеними відмовами ОСОБА_2 подала до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, як адміністративного суду, позовну заяву до УПСЗН ВК БМР про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання здійснити дії.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року, як адміністративного суду, визнано бездіяльність УПСЗН ВК БМР щодо відмови у видачі довідки про взяття на облік ОСОБА_2 як внутрішньо переміщеної особи неправомірною; зобовязано УПСЗН ВК БМР взяти на облік ОСОБА_2, як внутрішньо переміщену особу, та надати їй довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Зазначена постанова суду набрала законної сили 01.04.2016 року (а.с.18-22).

На виконання вищезазначеної постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року УПСЗН ВК БМР видало довідку № від 12.04.2016 року про взяття ОСОБА_2 на облік як внутрішньо переміщеної особи (а.с.23).

Зазначену довідку ОСОБА_2 надала Бердянському міському центру зайнятості, який переглянув розмір допомоги тільки з 12.04.2016 року, а не з моменту її першого звернення до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської 16.01.2016 року (а.с.26,27).

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 зверталась до Бердянського міського центру зайнятості та вищестоящих інстанцій з заявами про перерахунок їй допомоги з 16.01.2016 по 12.04.2016 та отримувала відповіді з цього питання (а.с.28,29,30,34).

УПСЗН ВК БМР звернулось до Бердянського міськрайонного суду запорізької області, як адміністративного суду, з заявою про розяснення вищезазначеної постанови від 10.03.2016 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до УПСЗН ВК БМР про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання здійснити дії.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, як адміністративного суду, від 07.02.2017 року розяснено, що постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10.03.2016 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до УПСЗН ВК БМР про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання здійснити дії зобовязано УПСЗН ВК БМР взяти на облік ОСОБА_2, як внутрішньо переміщену особу, з 16.01.2016 року, тобто з моменту її звернення до УПСЗН ВК БМР із заявою про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу та надати їй довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з 16.01.2016 року (а.с.156-157).

На виконання постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, як адміністративного суду, від 10.03.2016 року та ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, як адміністративного суду, від 07.02.2017 року УПСЗН ВК БМР видало ОСОБА_2 довідку від 23.02.2017 року про взяття останньої на облік як внутрішньо переміщеної особи з 16.01.2016 року (а.с.129).

Бердянський міський центр зайнятості видав наказ № 139-о від 24.03.2017 року про здійснення перерахунку допомоги по безробіттю ОСОБА_2 за період з 16 січня 2016 року по 11 квітня 2016 року (а.с.131).

На підставі цього наказу ОСОБА_2 нараховано та виплачено 24.03.2017 року 7445,74 грн. перерахованої допомоги по безробіттю (а.с.132,133,134).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до п. 1.1. Положення про управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 березня 2009 р. № 106 Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області є структурним підрозділом виконавчого комітету Бердянської міської ради, утворюється рішенням міської ради, є підзвітним і підконтрольним виконкому та відповідно Головному управлінню праці та соціального захисту населення Запорізької облдержадміністрації. Відповідно до п. 5.6. зазначеного положення управління є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Державного казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки без зображення Державного Герба України, кутовий та інші штампи, бланк для службового використання.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що УПСЗН ВК БМР відноситься до субєктів, відповідальність за спричинену шкоду якими передбачена ст. 1173 ЦК України.

Аналізуючи вимоги закону, суд першої інстанції також правильно взяв до уваги, що при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди з УПСЗН ВК ЗМР обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Однак, суд першої інстанції допустився помилки, що при вищевикладених обставинах через бездіяльність відповідача УПСЗН ВК ЗМР не було завдано моральної шкоди ОСОБА_2

Крім того, факт неправомірності бездіяльності УПСЗН ВК БМР щодо відмови у видачі довідки про взяття на облік ОСОБА_2 встановлений постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року, як адміністративного суду, що набрала законної сили.

В силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому, суд першої інстанції, не визначаючи конкретний розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 бездіяльністю УПСЗН ВК БМР, мав відмовити позивачу у задоволенні її позову у цій справі про відшкодування моральної шкоди з відповідача не через недоведення останньою факту заподіяння їй моральної шкоди, а через - неналежність відповідача у цій справі.

Оскільки, за змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково; рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 лише частково при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача УПСЗН ВК БМР будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 була звільнена в силу вимог ЗУ «Про судовий збір» та ст. 82 ч.ч.1, 3 ЦПК України від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду, в порядку задоволення клопотання останньої, враховуючи майновий стан останньої, ухвалою апеляційного суду (а.с. 197).

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне розяснити ОСОБА_2 її право у подальшому окремо від цієї справи вирішувати з належним відповідачем питання про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_3ОСОБА_4