У Х В А Л А

3 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,

встановила:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 141 СК України, частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у позові ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з безпідставності позовних вимог, а саме з недоведеності факту ухилення ОСОБА_5 від надання згоди на виїзд дитини за кордон, оскільки малолітня донька ОСОБА_6 на даний час перебуває за кордоном в Республіці Італія, відповідач двічі надавав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд доньки, що підтверджується матеріалами справи. Окрім того, позовні вимоги ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон тривалістю у 6 років, тобто на час навчання, до досягнення дитиною 16-річного віку, без визначення конкретного часового проміжку, не відповідають вимогам статті 4 Закону, п. 3, пп. 1 п.4 Правил та суперечать змісту положень СК України, у зв'язку з тим що позивачкою не заявлялось вимог про встановлення разового часового проміжку.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій та зазначив, що не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 16 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції керувався тим, що обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову та надання дозволу на виїзд дитини за межі України на постійне місце проживання, з'ясувавши думку та побажання ОСОБА_5 та врахувавши її вік, рівень морального та фізичного розвитку;

- 29 січня 2015 суд касаційної інстанції виходив з того, що в інтересах малолітнього ОСОБА_3, наявні підстави та умови для надання позивачці, матері дитини, дозволу на тимчасовий виїзд та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон у конкретно визначені країни, з визначеною метою, без згоди та супроводу батька дитини, відповідача у справі, котрий з 2012 року чинить перешкоди у такому виїзді.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко