АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_4,

представника відповідача

ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості за договором оренди та витребування транспортного засобу,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості за договором оренди та витребування транспортного засобу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14.07.2013 між ним та відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_5, був укладений договір оренди належного йому автомобіля ГАЗ 330214 держ. номер НОМЕР_1, вартість якого на момент укладення договору складала 52 000 грн., який належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2.

Згідно до п. 3.1 вказаного договору оренди, строк оренди складав 6 місяців з моменту прийняття автомобіля. Згідно до п. 3.3 строк оренди автоматично продовжувався на строк 6 місяців, якщо жодна із сторін в строк за 2 тижні до закінчення договору письмо не повідомить іншу сторону про намір розірвати договір.

Одразу ж після укладання договору оренди, 14.07.2013 позивач передав автомобіль орендарям відповідачам ОСОБА_8 та ОСОБА_5, згідно із Актом прийому-передачі автомобіля. Претензій до якості автомобіля у відповідачів не було.

Пунктом 4 договору, розмір орендної плати складав 1 000 гривень за тиждень. При цьому орендна плата повинна сплачуватися орендарями щотижня у безготівковій формі. До листопада 2013 року орендарі дисципліновано виконували свої обов'язки за вказаним договором оренди. Однак починаючи з грудня 2013 року відповідачі не виконували умови договору, допускали сплату орендної плати 1 раз на 3-4 тижні, всупереч п. 6.4.1 договору не надавали йому автомобіль для огляду та перевірки порядку його використання.

У зв'язку з викладеним у відповідачів виникла заборгованість за договором оренди у розмірі 70,024 грн., яку він просив стягнути з відповідачів та судовий збір.

09.08.2016 позивач уточнив та доповнив свої позовні вимоги в частині: стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_8 солідарно заборгованість по орендній платі за договором оренди від 14.07.2013, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - у розмірі 198 168,99 грн. Інші його позовні вимоги залишились без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.07.2017 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 224-229).

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку щодо нікчемності договору оренди та витребування автомобіля у відповідачів.

В судовому засіданніпозивач тапредставник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону. Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Колегія суддів визнала за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір оренди транспортного засобу є нікчемним в силу вимог Закону, а тому підстави для задоволення заявлених вимог відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про відмову у задоволенні вимоги позивача про витребування автомобіля. Інші висновки суду відповідають вимогам Закону.

З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_8 був укладений договір оренди транспортного засобу належного ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію, транспортного засобу НОМЕР_2, автомобіля ГАЗ 330214 держ. номер НОМЕР_1, вартість якого на момент укладення договору складала 52 000 грн.

Згідно до п. 3.3 строк оренди автоматично продовжувався на строк 6 місяців, якщо жодна із сторін в строк за 2 тижні до закінчення договору письмово не повідомить іншу сторону про намір розірвати договір.

Згідно п. 4 договору, розмір орендної плати складає 1 000 грн. за тиждень. При цьому орендна плата повинна сплачуватися орендарями щотижня у безготівковій формі. Згідно п. 6.1.2 орендарі повинні своєчасно здійснювати орендні платежі.

Позивач ОСОБА_3, зазначав, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_8, з грудня 2013 року не виконують свої договірні обов'язки, допускали сплату орендної плати 1 раз на 3-4 тижні, перестали в порушення п. 6.4.1 договору надавати йому автомобіль для огляду та перевірки порядку його використання.

Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Така правова позиція була висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015року в справі № 6-2766цс15 та від 18 січня 2017 року в справі №363/3673/14-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, 5 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Частиною 3статті 640 ЦК Українивстановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. Так, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути іншій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення (зокрема, якщо одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) - відшкодувати вартість отриманого, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом першої інстанції встановлено, що договір був укладений в письмовій формі та підписаний сторонами однак, в порушення вимог Закону, не був нотаріально посвідчений.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в частині розірвання договору оренди та стягнення заборгованості по орендній платі з підстав нікчемності правочину, оскільки його недійсність прямо встановлена Законом.

Отже, в цій частині рішення суду є законним і обґрунтованим.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про відмову в задоволенні позову в частині витребування транспортного засобу, виходячи з наступного.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодуваннязбитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У п. 19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що застосовуючи положеннястатті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту прийому-передачі позивач передав відповідачам належний йому на праві власності автомобіль (а.с. 8).

Відповідачами автомобіль власнику не повернуто.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на порушення відповідачами умов договору оренди щодо сплати орендної плати і посилаючись на норму ст. 782 ЦК України вимагав повернення йому автомобіля.

З огляду на викладене та враховуючи нікчемність укладеного між сторонами договору оренди транспортного засобу, а також встановлення факту передачі автомобіля відповідачам і неповернення останніми автомобіля власнику, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги про витребування автомобіля.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддівприходить до висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування автомобіля, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим і підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування автомобіля - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про витребування автомобіля - задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_5 та ОСОБА_8 належний на праві власності ОСОБА_3 автомобіль марки ГАЗ 330214 держ. номер НОМЕР_1.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва