печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2017 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

при секретарі - Березовській К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

19.05.2017 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь у рахунок відшкодування шкоди кошти в розмірі 31411,00грн., завданою невиплатою у належному розмірі щорічної разової грошової допомоги до 5 травня протягом 2012-2017 років, передбачену ст.13 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інфляційні втрати в розмірі 39817,97грн. та моральну шкоду в розмірі 50000грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є інвалідом війни і йому відповідно до ст. 13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено щорічно до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком інвалідам 3 групи з 22.06.2011, восьми мінімальних пенсій за віком інвалідам 2 групи з 18.04.2016. Однак, позивач отримує вказану виплату у меншому розмірі, ніж визначено вказаним Законом. Оскільки Міністерство соціальної політики України як орган виконавчої влади забезпечує призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсації інвалідам війни, вважає, що внаслідок протиправних дій Міністерства соціальної політики України щодо невиплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі відповідно до ст.13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому завдана шкода у вказаному розмірі.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач Міністерство соціальної політики, повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання свого уповноваженого представника не направило, разом з тим, направило до суду заяву про розгляд справи без участі представника та письмові заперечення проти позову. Згідно письмових заперечень, представник відповідача заперечив проти задоволення позову, посилаючись на відсутність жодних доказів, які б підтверджували факт завдання діями або бездіяльністю Міністерства соціальної політики шкоди позивачу та її розміру. Таким чином просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач Державної казначейської служби України, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання свого уповноваженого представника не направило, направило до суду заяву про розгляд справи без участі представника та письмові заперечення проти позову. Згідно письмових заперечень, представник відповідача заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало. Таким чином просив відмовити у задоволенні позову.

За таких обставин, суд вважає за можливе, у відповідності до ст. 169 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків.

Обгрунтовуючи позов позивач посилається на те, що внаслідок протиправних дій Міністерства соціальної політики України, які полягають у невиплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня протягом 2012-2017 років відповідно ст.13 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», йому заподіяна шкода у розмірі 31411,00грн., та моральна шкода у розмірі 50000грн., яка полягає у душевних та фізичних стражданнях.

Разом із тим, суд не може погодитись з заявленими позовними вимогами, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння відповідачами шкоди позивачу, зокрема, невиплати Міністерством соціальної політики України протягом 2012-2017 років відповідно до ст.13 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу разової грошової допомоги до 5 травня, а також протиправність поведінки Мінсоцполітики та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з Державного казначейства України матеріальної шкоди в розмірі 31411,00грн. та відповідно інфляційних втрат і розмірі 39817,97грн.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями або бездіяльністю Міністерства соціальної політики України та Державного Казначейства України було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу майнової шкоди та моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.23, 1166, 1167,1173 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 169, 209, 212-215, 223, 292, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Печерського

районного суду міста Києва К.О. Москаленко