Справа № 527/1732/17
провадження 2/527/827/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 грудня 2017 року Глобинський районний суд Полтавської області в складі :
головуючого судді - Левицької Т.В.,
при секретареві - Савчуку О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, придбаного за час шлюбу,-
Позивач ОСОБА_1, його представник - адвокат Грущенко С.Г. у судове засідання не з'явилися. Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. В заяві, адресованій суду, прохали розглянути справу за їх відсутності, вказали, що позов підтримують, згодні на ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача .
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася. Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Заперечень на позов не надала.
Відповідно до ст. ст.223, 280-281 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксуваннясудового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
В порядку п. 9 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суд, враховуючи достатність матеріалів, доказів, що відповідач повідомлений в установленому законом порядку про дату розгляду справи, від якого не надійшло відзиву та ніяких заяв про перенесення розгляду справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відповідності зі ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності та зв'язку, встановив наступне.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Ст. 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_1, з 27 травня 1989 року по 3 лютого 2015 року, перебували у шлюбі . Заочним рішенням Глобинського районного суду від 03.02.2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано.
В період шлюбу, по договору купівлі-продажу від 22.01.1991 року № 69 на ім'я ОСОБА_2 було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1.
Згідно записів в погосподарських книгах Градизької селищної ради вказаний будинок належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 69 від 22.01.1991 року, що підтверджено довідкою виконкому вказаної селищної ради від 13.06.2016 року № 02-19/671.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області № 4 від 02.09.2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл для проведення добудови до вказаного житлового будинку кухні, ванної, коридору та виготовлення технічної документації.
27.03.2009 року був виготовлений будівельний паспорт на будівництво, однак добудови не були зареєстровані у встановленому законом порядку.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, доступ до якого має суд, вбачається, що право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна за жодною особою, як за власником, не зареєстроване.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № П-135 від 29 травня 2017 року, житловий будинок літ. «А.А», літня кухня-гараж літ. «Б, б», сарай літ. «В» збудовані самочинно.
Крім того, під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки Сhevrolet, модель Aveo, 2011 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 був зареєстрований на ОСОБА_2 06.03.2011 року.
Згідно розписки від 18.10.2016 року вказаний автомобіль був проданий ОСОБА_2 за 150000 гривень.
Відповідно до листа ТСЦ МВС № 5342 від 17.11.2017 року № 6360, вказаний транспортний засіб на праві особистої власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 25.10.2016 року.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 328 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.
Нормами частин 1, 3 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положеннями ч.1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В ч.2 цієї статті вказано, що розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що " частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду ".
За змістом ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У Цивільному кодексі України, крім понять "нерухомість", "нерухоме майно", "об'єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: "об'єкт незавершеного будівництва" (стаття 331), "об'єкт будівництва" (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Таким чином, суд приходить до висновку, що в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ними за спільні кошти було придбано та проводилася добудова житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і тому необхідно визнати об'єкт незавершеного будівництва (житловий будинок з господарськими будівлями ), розташований за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Таким чином, з вищевикладеного можна зробити висновок про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Під час розгляду справи судом знайшло підтвердження спільного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 позивачем ОСОБА_1 разом із відповідачем ОСОБА_2 у період їхнього перебування у шлюбі, тому необхідно визнати позивача ОСОБА_1 співзабудовником добудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями), що розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В зв'язку з викладеним, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 2394 гривні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 328, 331,376 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 19,76, 81, 133,141, 223, 259, 263-265, 280-284,354,355 ЦПК України, суд, -
Позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, придбаного за час шлюбу - задовольнити.
Визнати об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Визнати ОСОБА_1 співзабудовником побудованого, але не введеного в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 2394 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Полтавської області.

Повний текст рішення виготовлений 02 січня 2018 року.

Суддя Т. В. Левицька