Справа №265/4616/16-ц
Провадження №2/265/92/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

за участі секретарів - Азарової А. О., Байрачної І. О., Єфремової О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_5, приватний нотаріус ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання заяви про державну реєстрацію припинення заборони відчуження недійною, скасування та виключення запису припинення заборони відчуження, скасування та виключення запису припинення іпотеки, визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка, ОСОБА_1, звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року недійсним, а також про визнання заяви про державну реєстрацію припинення заборони відчуження недійною, про скасування та виключення запису про припинення заборони відчуження, про скасування та виключення запису про припинення іпотеки. В обґрунтування поданого позову посилалась на те, що 16 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки АДРЕСА_1, який було посвідчено нотаріусом, ОСОБА_6, із накладенням заборони відчуження такого майна. За умовами договору іпотеки, яким було відповідно забезпечено виконання основного зобов'язання, наданої ОСОБА_2 позики в сумі 73200 грн., було передано в іпотеку іпотекодержателю АДРЕСА_1. Строк виконання зобовязання був встановлений до 16 жовтня 2014 року. Натомість АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, була продана 23 лютого 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, реєстр № 264, власником якої став ОСОБА_3, чоловік приватного нотаріуса ОСОБА_6 При цьому відчужувачем від імені ОСОБА_2 такого іпотечного майна за довіреністю виступав ОСОБА_4, який також здійснив підписання заяви на зняття заборони відчуження спірної квартири від імені іпотекодержателя, позивачки, тобто ОСОБА_4 діяв з обох сторін, з боку ОСОБА_1 та з боку ОСОБА_2 Крім цього існувало дві заяви на припинення обтяження. Перша заява від 23 лютого 2015 року (реєстр № 10327422) про державну реєстрацію зняття обтяження з іпотечної квартири, начебто, за підписом ОСОБА_1, а друга заява від імені ОСОБА_1, але за підписом ОСОБА_4, який діяв за довіреністю. Зазначала, що обидві довіреності ОСОБА_4 посвідчувала приватний нотаріус ОСОБА_6, яка є дружиною ОСОБА_3, на користь якого було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Додавала, що особисто позивачкою до контори приватного нотаріуса ОСОБА_6 повідомлення про погашення позики, чи повідомлення про припинення іпотечного договору не спрямовувалось та особисто з питанням припинення обтяження вона до нотаріуса не зверталась. Також на виконання вимог п. 5.4. глави 15 розділу II «Порядку вчинення нотаріусами нотаріальних дій» про зняття заборони нотаріус позивачку не повідомляла. Тому про зняття заборони та продаж предмету іпотеки вона дізналась від ОСОБА_2 лише у вересні 2015 року, на підставі чого вони разом звернулись до відділу поліції із заявами про шахрайство відносно АДРЕСА_2. Також зауважувала, що підпис на заяві про зняття заборони відчуження від 23 лютого 2015 року (реєстр № 10327472) виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою. На підставі викладеного просила суд для захисту свого порушеного права визнати договір купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року АДРЕСА_2, посвідчений нотаріусом, реєстр № 264, недійсним. Також просила суд визнати заяву про державну реєстрацію припинення заборони відчуження від 23 лютого 2015 року недійною, скасувати та виключити запис про припинення заборони відчуження, а також скасувати та виключити запис про припинення іпотеки щодо АДРЕСА_1.

В судовому засіданні, підтримуючи заявлені нею позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного нею договору купівлі-продажу АДРЕСА_2 діяв на підставі довіреності як з боку ОСОБА_2, так й з боку ОСОБА_1, тобто порушивши права іпотекодавця та іпотекодержателя за договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року. Вказувала, що не домовлялась із ОСОБА_4 про те, щоб той продав без її відома іпотечну квартиру, що належала ОСОБА_2, саме від імені якої й була продана така квартира. Тим більш, що грошових коштів вона від продажу предмету іпотеки не отримувала, як й не отримала досі повного повернення отриманої від неї ОСОБА_2 позики. Додавала, що попередження про подальше звернення стягнення на предмет іпотеки від 21 жовтня 2014 року вона особисто ОСОБА_2 не надсилала. На тій підставі, що ОСОБА_2 також не була обізнана про продаж її житла, то було порушено кримінальну справу, за якою досі триває розслідування. В ході слідства не було підтверджено, що підписи на заявах від 23 лютого 2015 року про скасування заборони та іпотеки були підписані ОСОБА_4, що свідчить про те, що такі заяви могла заповнити з наслідуванням його підпису інша особа, наприклад приватний нотаріус ОСОБА_6, яка є родичкою ОСОБА_4, а також дружиною ОСОБА_3, саме на користь якого було оформлено договір купівлі-продажу АДРЕСА_3. Також зауважувала, що в ході проведення експертиз по вказаному кримінальному провадженню ОСОБА_4 ухилявся від надання зразків свого підпису. Також він ухилився від надання зразків підпису у суді по наявній справі. Наведене свідчить про обізнаність усіх перелічених осіб в неправомірності укладення спірного договору через зловмисну домовленість між ними з метою протиправно позбавити позивачку іпотечного майна, а ОСОБА_2 належного їй житла. Просила задовольнити позов повністю, бо в суді було доведено зазначені нею факти, та відповідно визнати на підставі цього договір купівлі-продажу спірного житла недійсним, як й заяву від 23 лютого 2015 року про державну реєстрацію припинення заборони її відчуження. При цьому наведені факти свідчать про необхідність також скасування та виключення записів про припинення заборони відчуження, а також записів про припинення іпотеки через фактичну дійсність іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року. При цьому зауважувала, що по цій справі вона не оскаржує безпосередньо дії нотаріуса ОСОБА_6, бо захищає свої порушені матеріальні права на іпотечне майно.

В судовому засіданні, ОСОБА_2, визнаючи предявлений ОСОБА_1 позов, вказувала, що ОСОБА_4 вона взагалі не бачила жодного разу та не знає, хто це такий. Натомість вказувала, що приватний нотаріус ОСОБА_6 шляхом шахрайських дій, одуривши її, змусила підписати довіреність на ОСОБА_4 під приводом того, щоб її квартиру не забрала ОСОБА_1, бо вона не мала змоги вчасно на виконання умов іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року сплатити позивачці отриману від неї позику. Так вона сплатила в рахунок виконання свого зобовязання на імя ОСОБА_1 загалом близька 42000 грн. позики, які передавала безпосередньо нотаріусу ОСОБА_6 Однак вона досі не повернула всю суму позики. При цьому заперечувала про отримання нею повідомлення ОСОБА_1 від 21 жовтня 2014 року про подальше звернення стягнення на предмет іпотеки в разі неповернення нею позики. Вказувала, що такі дії ОСОБА_6 були направлені на умисне позбавлення її житла шляхом безгрошового оформлення на чоловіка ОСОБА_6, ОСОБА_3, її АДРЕСА_2. Про те, що її квартира була продана без її відома, вона дізналась лише у травні 2015 року, після чого звернусь до поліції за фактом скоєння злочину відносно неї, де вона має статус потерпілої, а представник ОСОБА_3, ОСОБА_8, представляє у такому кримінальному провадженні саме ОСОБА_4 Стверджувала також, що грошей від продажу її квартири вона не отримувала. Додавала, що правовстановлюючі документи на її квартиру зберігались саме у приватного нотаріуса ОСОБА_6, яка їй їх неодноразово показувала, запевняючи, що не дозволить ОСОБА_1 продати її квартиру, яка була під іпотекою. Зазначала також, що продавати свою квартиру вона не збиралась, бо у неї немає іншого житла або власності, тому їй просто ніде жити. Крім цього у неї хворий син, якому постійно потрібен догляд. Саме через тяжке захворювання сина вона була змушена продати у жовтні 2013 року належну їй трикімнатну квартиру, купивши однокімнатну, де до теперішнього часу вона проживає. Просила задовольнити позов.

Відповідачка, ОСОБА_2, суду надала також письмові пояснення, за якими повністю визнаючи позовні вимоги ОСОБА_1, не заперечувала проти їх задоволення. При цьому вказувала, що вона згоди на продаж належної їй АДРЕСА_2 не давала, про продаж такої квартири не знала, грошових коштів від продажу квартири не отримувала, умови продажу з нею ніхто не узгоджував, тому вважала, що продаж її квартири був здійснений шахрайським шляхом нотаріусом ОСОБА_6 за змовою з чоловіком, ОСОБА_3, та чоловіком племінниці такого нотаріуса, ОСОБА_4

Відповідач, ОСОБА_4, який до суду не зявився, подав заяву з проханням розгляд справи провести за його відсутністю, заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 Також вказував, що він заяву про зняття обтяження з АДРЕСА_1 підписував самостійно на підставі довіреності від імені ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином.

Відповідно до письмових заперечень на позов відповідач, ОСОБА_3, не визнаючи предявлені до нього вимоги, зазначав, що позивачкою не було доведено викладені нею доводи. При цьому ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного правочину, тому не має права його оскаржувати. Крім того законність договору купівлі-продажу спірної квартири вже була перевірена Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя, яким було прийнято рішення по суті, що набуло чинності. Вважав, що укладений договір іпотеки між позивачкою та ОСОБА_2 від 16 жовтня 2013 року не має жодного відношення до договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року. Зазначав, що за ст. 230 ЦК України ОСОБА_1 не може оспорювати правочин, бо не була стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, оскільки правочин може бути визнаний недійсним тільки у випадку, коли обман вчинила одна зі сторін правочину. Зазначав, що в момент вчинення оспорюваного правочину не існувало перешкод для його укладання, бо квартира не перебувала під обтяженням та представник за довіреністю мав необхідні повноваження. Також ОСОБА_4 виконав надане йому доручення ОСОБА_1 про вилучення обтяження з державного реєстру речових прав та іпотеки. Додавав, що доказів того, що договір купівлі-продажу 23 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений в результаті зловмисної домовленості між ними також відсутні. Зазначав, що ОСОБА_1 отримала від договору купівлі-продажу кошти, бо вона видала довіреність про передачу своїх прав, як іпотекодержателя, ОСОБА_4 на право продати іпотечну квартиру за ціною і умовами на розсуд останнього; особисто підписала заяву про вилучення обтяження з іпотечного майна, однак із помилкою в нумерації квартири, через що ОСОБА_4 подав виправлену ним заяву за своїм підписом разом з оригіналами усіх документів на квартиру та договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року, а також повідомленням ОСОБА_1 про намір продати квартиру, надіслану ОСОБА_2 Зауважував також, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, яка є його особистою власністю, та яка не стосується майнових прав нотаріуса ОСОБА_6 на підставі шлюбного договору через відсутність режиму спільної сумісної власності подружжя щодо такої кватири. Просив повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Представник відповідача, ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_8, в судовому засіданні, заперечуючи проти позову ОСОБА_1, вказувала, що позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні та недоведені. ОСОБА_1 не є стороною спірного договору, тому немає права на його оскарження. Крім цього позивачка фактично оскаржує дії нотаріуса, який виступає третьою особою, а не відповідачем. Зазначала, що ОСОБА_4 мав права за довіреністю від імені ОСОБА_1 зняти заборону на відчуження та іпотеку з АДРЕСА_2. Також він мав права від імені ОСОБА_2 на продаж такої квартири за будь-якою ціною. ОСОБА_2 в свою чергу отримувала від ОСОБА_1 повідомлення про необхідність повернення суми позики за закінченням визначеного для цього договором іпотеки строком. Таким чином позивачка та ОСОБА_2 були обізнані про продаж спірної квартири, тобто зазначала, що Іпотекодавець та Іпотекодержатель за договором від 16 жовтня 2013 року свідомо пішли на продаж предмету іпотеки 23 лютого 2015 року. Додавала, що у теперішній час ОСОБА_3 продав свою квартиру ОСОБА_7, тому не є її власником. Просила суд відмовити у задоволенні позову.

Не визнаючи предявлений до неї позов, приватний нотаріус ОСОБА_6 вказувала, що її дії можна оскаржити лише до адміністративного суду, бо при внесені записів про припинення заборони відчуження АДРЕСА_2, вона діяла саме як державний реєстратор, бо це не є нотаріальною дією. Тому заявлені вимоги ОСОБА_1 в рамках цивільного судочинства щодо неправомірності її дій є безпідставними. Додавала, що вона отримувала від ОСОБА_2 гроші лише за оформлення довіреності від неї на ОСОБА_4 При цьому така довіреність сама по собі не підлягає оскарженню у суді. При цьому на момент укладення спірного договору купівлі-продажу у АДРЕСА_4 не був зареєстрований. Додавала, що ОСОБА_9 підтверджує, що саме він ставив підпис у спірній заяві від 23 лютого 2015 року про зняття заборони на відчуження від імені ОСОБА_1 При цьому вона, діючи як держреєстратор, не перевіряє справжність підпису особи при подані заяви про зняття заборони відчуження. Тому вона не мала змоги відмовити у розгляді такої заяви ОСОБА_4 23 лютого 2015 року. Зауважувала, що з 1 січня 2013 року вона не повинна була повідомлення надсилати ОСОБА_1 про зняття заборони відчуження предмету іпотеки, бо це не є нотаріальною дією. До того ж договір іпотеки від 16 жовтня 2013 року був укладений щодо позики, а не щодо банківського кредиту. Додавала, що ОСОБА_4 не є близьким членом її родини, бо не є братом, чоловіком або батьком для неї. Просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись також на надані нею письмові заперечення.

Заперечуючи проти предявлених позовних вимог, нотаріус ОСОБА_6, надала письмові пояснення, за якими вказувала також, що вимоги ОСОБА_1 були заявлені на підставі законодавчої бази, яка діяла до 1 січня 2013 року, коли вилучення обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з реєстру іпотек було нотаріальною дією з внесенням запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій на підставі заяви або повідомлення іпотекодержателя або іпотекодавця, підписи на яких засвідчувались нотаріусом. Натомість з 1 січня 2013 року було внесено зміни, за якими Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого та Державний реєстр іпотек було скасовано, бо вилучення запису про обтяження або скасування обтяження перестало бути нотаріальною дією, тому такі відомості більше не вносяться до реєстру для реєстрації нотаріальних дій, внаслідок чого не регулюються «Порядком вчинення нотаріальних дій». Підтвердила, що нею вилучення обтяження та запису про іпотеку з Державного реєстру було здійснено 23 лютого 2015 року за заявою від імені ОСОБА_1, поданою її представником за довіреністю, ОСОБА_4 При цьому з 1 січня 2013 року підпис заявника у заяві нотаріально не засвідчується. Не заперечувала, що нею було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_1 від 27 жовтня 2014 року, реєстр № 781. Оскільки ОСОБА_1 оскаржує дії нотаріуса, як державного реєстратора, то просила відмовити у позові, бо усі її дії були виконані на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, яким затверджено «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за яким нотаріус є спеціальним субєктом, на якого покладаються функції державного реєстратора. Так при подані заявником заяви особисто він предявляє документ, що посвідчує його особу. При поданні заяви уповноваженою особою нотаріус перевіряє його повноваження. Таким чином на підставі наявної довіреності вона прийняла від ОСОБА_4 заяву від імені ОСОБА_1 про зняття заборони на відчуження та зняття іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на АДРЕСА_5. Вказувала, що ОСОБА_4 їй надав спочатку заяву про вилучення обтяження, заповнену ОСОБА_1 з помилкою у номері квартири, тому заяви існують дві. При цьому подання заявником неналежної заяви або документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, не в повному обсязі не є підставою для відмови у прийнятті заяви. Оскільки на підставі заяви та поданих документів нотаріус приймає рішення, то це рішення як державного реєстратора може бути оскаржено саме до адміністративного суду. Додавала, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини стосовно позики та іпотеки, а не кредиту та іпотеки, які укладаються саме банками, що мають ліцензію на надання кредиту, тому мають різні вимоги за процедурою їх оформлення, внаслідок чого повідомлення ОСОБА_1 про зняття заборони вона не повинна була надсилати. Зауважувала також, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 лютого 2016 року була вже встановлена законність договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 23 лютого 2015 року, де ОСОБА_1 у задоволенні її позову було відмовлено. Таким чином просила у задоволені позову відмовити.

Відповідно до письмових пояснень на позов ОСОБА_1 від третьої особи, ОСОБА_7, який в судове засідання не прибув, вбачається, що ОСОБА_7 зазначав, що він є законним власником АДРЕСА_2, яка була ним придбана 13 квітня 2016 року у ОСОБА_3, тому він є добросовісним набувачем такого нерухомого майна. Зауважував, що придбана ним квартира не стосується майнових прав сторін по справі. На підставі переліченого просив суд розгляд справи провести за його відсутністю, заперечуючи проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим та таким, що немає під собою законодавчих підстав.

Приватний нотаріус, ОСОБА_5, у судове засідання не зявилась, просила суд розглянути справу за її відсутності.

Вислухавши пояснення учасників процесу, які зявились, дослідивши надані письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Суд встановив, що належність на праві власності ОСОБА_2 АДРЕСА_2 станом на 12 жовтня 2013 року підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договором від 12 жовтня 2013 року, посвідченим нотаріусом, ОСОБА_5, реєстр № 955, про купівлю-продаж такої квартири ОСОБА_2 у ОСОБА_10 (т. 1, а. с. 15, 49-51, 52).

Відповідно до договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, посвідченого нотаріусом ОСОБА_6, реєстр № 1117, вбачається, що ОСОБА_2, як іпотекодавець, та ОСОБА_1, як іпотекодержатель, уклали угоду, за якою ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 АДРЕСА_2 (загальна площа 31,2 кв. м., житлова площа 18,5 кв. м.) в забезпечення виконання нею основного зобовязання перед ОСОБА_1 з повернення в строк до 16 жовтня 2014 року позики, отриманої ОСОБА_2 від іпотекодержателя, а саме: грошових коштів в сумі 73200 грн., які ОСОБА_2, починаючи з 16 листопада 2013 року зобовязалась сплачувати щомісячно по 2000 грн., а 16 жовтня 2014 року сплатити решту в розмірі 51200 грн. При цьому сторони домовились, що повернення позики на підставі заяви має відбутися у приватного нотаріуса, ОСОБА_6, по пр. Перемоги 111 в м. Маріуполі, про що ОСОБА_2 подає письмову заяву про повний розрахунок. В разі ж неможливості повернути борг ОСОБА_1 ОСОБА_2 повинна зарахувати його на депозитний рахунок нотаріуса або перерахувати платіж поштовим переводом на адресу ОСОБА_1

Сторони вказаного договору іпотеки також домовились, що предмет іпотеки ОСОБА_2 не має права без письмової згоди ОСОБА_1 відчужити будь-яким способом.

Сторони договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року домовилися, що в разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 основного зобовязання ОСОБА_1 задовольняє свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке буде здійснюватися на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в умовах такого договору іпотеки, шляхом передачі ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання ОСОБА_2 або шляхом надання права ОСОБА_1 від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі в рахунок виконання основного зобовязання ОСОБА_2 Після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки право на його управління переходить саме до ОСОБА_1

Сторони угоди також домовились, що в разі порушення іпотекодавцем основного зобовязання ОСОБА_1 надсилає письмову вимогу ОСОБА_2 про усунення порушення у 30-денний термін та попереджає про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги. Про усунення порушення ОСОБА_2 повинна письмово повідомити ОСОБА_1, яка письмово повинна засвідчити факт виконання вимоги про усунення порушення, інакше здійснюється звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони договору також визначили, що кожна з них має право уповноважити за довіреністю іншу особу виконати повністю або частково умови цього договору або основне зобовязання.

Також сторони домовились, що їх взаємовідносини за договором іпотеки повинні здійснюватися письмово шляхом особистого вручення стороні під підпис про його отримання або шляхом поштових відправлень рекомендованим листом з описом вкладень на адреси, вказані в цьому договорі.

Умовами такого договору сторони також узгодили накладення заборони на відчуження предмету іпотеки, що було посвідчено нотаріусом, ОСОБА_6, реєстр № 1118, та зареєстровано у державному реєстрі (т. 1, а. с. 8-10, 44, 54-58).

Крім цього нотаріусом ОСОБА_6 16 жовтня 2013 року було проведено державну реєстрацію іпотеки відносно АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (т. 1, а. с. 45).

Вказана інформація також підтверджується оглянутим в судовому засіданні Реєстром для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_6 за 2013 рік (т. 1, а. с. 162-164).

В той же час відповідно до попередження від 21 жовтня 2014 року від ОСОБА_1, як Іпотекодержателя, до ОСОБА_2, як Іпотекодавця, отримане ОСОБА_2 21 жовтня 2014 року, вбачається, що зобовязання за договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року, посвідченого нотаріусом, ОСОБА_6, реєстр № 1117, щодо повернення отриманої від ОСОБА_1 позики в сумі 73200 грн., не виконується ОСОБА_2 з грудня 2013 року, а сума боргу досі не повернута. Також Іпотекодавця попереджено про те, якщо протягом 30-деного строку ОСОБА_2 не виконає зобовязання з повернення позики, то ОСОБА_1 прийме заходи по зверненню стягнення на предмет іпотеки шляхом подання заяви до державного реєстратора на реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на АДРЕСА_6 або буде здійснено продаж такого предмету іпотеки (т. 1, а. с. 46, 165).

Відповідно до довіреності від 27 жовтня 2014 року, посвідченої нотаріусом ОСОБА_6, реєстр № 781, вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником з правом підпису від її імені документів в усіх без винятку установах, в тому числі у нотаріуса, у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, з питань виконання умов, в тому числі визначення суми боргу, за договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року. Зокрема, ОСОБА_4 має повноваження, як іпотекодержатель, у разі не виконання зобовязань іпотекодателем за таким договором іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо АДРЕСА_2 укласти договір купівлі-продажу на умовах та за ціною на його розсуд та одержувати гроші в сумах без обмеження їх розміру із подальшим правом зняти заборону на відчуження такої квартири та скасувати іпотеку. ОСОБА_4 також мав право на подання та підпису від імені ОСОБА_1 заяв та інших документів, що стосуються виконання наданих йому повноважень, а також на одержання належних ОСОБА_1 документів (т. 1, а. с. 33, 43, 76, 92).

Вказане також підтверджується оглянутим в судовому засіданні Реєстром для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_6 за 2014 рік, а також витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 27 жовтня 2014 року (т. 1, а. с. 89-91, 94).

З огляду на перелічені докази в судовому засіданні було встановлено, що станом на 21 жовтня 2014 року ОСОБА_2, як Іпотекодавець, отриману нею позику від ОСОБА_1 позивачці не повернула, що вбачаться з відповідного повідомлення Іпотекодержателя від 21 жовтня 2014 року, тим самим не виконавши зі свого боку умови іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року.

Також протягом наданого ОСОБА_2 30-деного строку з моменту отримання такого повідомлення у порушення умов іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року позичальник, ОСОБА_2, не повернула позику ОСОБА_1, не надіславши відповідне письмове повідомлення на адресу Іпотекодержателя із засвідченням факту виконання нею вимог від 21 жовтня 2014 року.

В свою чергу, як передбачено вимогами іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 не підтвердила письмово про повне виконання ОСОБА_2 основного зобовязання.

При цьому суд зазначає, що при розгляді справи в суді не було добуто доказів:

здійснення у приватного нотаріуса, ОСОБА_6, передачі ОСОБА_2 боргу з позики за договором від 16 жовтня 2013 року на користь ОСОБА_1, як того вимагає іпотечний договір;

подачі ОСОБА_2 або її представником письмової заяви про повний розрахунок із ОСОБА_1 за таким іпотечним договором;

зарахування повернення позики ОСОБА_2 на депозитний рахунок нотаріуса ОСОБА_6 або перерахування такого платежу поштовим переказом на адресу ОСОБА_1, як це визначено умовами договору від 16 жовтня 2013 року.

Таким чином в суді не було доведено факту виконання ОСОБА_2 свого обовязку по договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року з повернення отриманої нею позики від ОСОБА_1

Натомість відповідно до довіреності від 29 жовтня 2014 року, посвідченої також нотаріусом ОСОБА_6, реєстр № 784, вбачається, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_4, кожний з яких діяв самостійно, бути її представниками в усіх організаціях з питань, що можуть виникнути відносно усіх її інтересів та прав з питань укладання та належного оформлення договору купівлі-продажу належної їй АДРЕСА_6, для чого надавалось представникам право представляти її інтереси у відповідних органах, розписуватись за неї, подавати та одержувати будь-які документи, необхідні для оформлення договору купівлі-продажу, робити від її імені заяви, право підписати договір купівлі-продажу, оформити його в нотаріальний конторі, отримати належні їй від цього гроші (т. 2, а. с. 52).

В свою чергу суд зазначає, що з відповіді Нікольського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції в Донецькій області вбачається, що на підставі актового запису про народження № 15 від 1 квітня 1955 року ОСОБА_11 народилась 12 березня 1955 року, батьками якої вказані ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (т. 2, а. с. 81-82).

З відповіді Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції в Донецькій області вбачається, що за актовим записом про народження № 422 від 23 березня 1973 року ОСОБА_14 народилась 15 березня 1973 року, батьками якої вказані ОСОБА_15 та ОСОБА_16.

При цьому з наданої відповіді вбачається, що ОСОБА_14 одружилась із ОСОБА_4 27 вересня 1991 року, що вбачається з актового запису про укладення шлюбу № 26, після чого дружині було присвоєно прізвище «Барановська» (т. 2, а. с. 84-86).

На підставі відповіді Маріупольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Донецькій області вбачається, що ОСОБА_17 народилась 21 січня 1950 року, батьками якої вказані ОСОБА_12 та ОСОБА_13, актовий запис № 137 від 5 лютого 1950 року.

Також з наданої відповіді вбачається, що ОСОБА_17 одружилась із ОСОБА_15 5 жовтня 1972 року, що вбачається з актового запису про укладення шлюбу № 3323, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «Грицай».

Крім того з цієї ж відповіді відділу ДРАЦС видно, що ОСОБА_11 одружилась із ОСОБА_3 27 серпня 1976 року, що підтверджується актовим записом про укладення шлюбу № 2952, після чого дружині було присвоєно прізвище «Шабадаш» (т. 2, а. с. 104-107).

Таким чином з наданих суду відповідей відділів ДРАЦС вбачається, що ОСОБА_4 є чоловіком племінниці ОСОБА_6 - ОСОБА_18, а ОСОБА_3, в свою чергу, є чоловіком такого приватного нотаріуса, ОСОБА_6.

В той же час на підставі шлюбного договору від 28 січня 2009 року, посвідченого нотаріусом ОСОБА_19, реєстр № 219, вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 домовились про те, що майно, яке набуто їх подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є відповідно особистою власністю (роздільним майном) того з подружжя, за яким воно зареєстровано, та не вимагає згоди іншого подружжя на його відчуження (т. 1, а. с. 53).

Також судом було встановлено, що у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_6 та в екземплярі договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, що зберігається у такого приватного нотаріуса, мається відмітка про те, що ОСОБА_6 23 лютого 2015 року було вилучено обтяження з предмету іпотеки на підставі заяви іпотекодержателя від 23 лютого 2015 року (т. 1, а. с. 54-58).

Припинення обтяження предмету іпотеки нотаріусом ОСОБА_6, як держаним реєстратором на підставі рішення № 19536923 від 23 лютого 2015 року, також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, де заявником такого вилучення від 23 лютого 2015 року об 12-27 год. зазначена ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 161).

При цьому з заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо припинення заборони, накладеної на АДРЕСА_2, вбачається, що вона була подана та підписана саме ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, реєстр № 781 від 27 жовтня 2014 року, посвідченої нотаріусом ОСОБА_6, щодо боржника ОСОБА_20, та яка була зареєстрована 23 лютого 2015 року об 12-27 год. за № 10327472 (т. 1, а. с. 20).

Однак матеріали справи містять також копію заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо припинення заборони, накладеної на АДРЕСА_7, яка була подана та підписана ОСОБА_1 щодо боржника ОСОБА_20, та яка була також зареєстрована 23 лютого 2015 року об 12-27 год. за № 10327472 нотаріусом ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 19).

Суд зазначає, що з заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо припинення іпотеки АДРЕСА_2 вбачається, що така заява була подана та підписана ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, реєстр № 781 від 27 жовтня 2014 року, посвідченої нотаріусом ОСОБА_6, та яка була зареєстрована 23 лютого 2015 року об 13-45 год. за № 10329261 (т. 1, а. с. 21).

При цьому суд зауважує, що заяви самого Іпотекодержателя, ОСОБА_1, про припинення іпотеки АДРЕСА_2 або про зняття заборони відчуження з такої квартири відсутні.

Таким чином суд зазначає, що представник ОСОБА_1, ОСОБА_21, маючи повноваження на звернення стягнення на іпотечне майно за договором від 16 жовтня 2013 року, у порушення прав та інтересів Іпотекодержателя, ОСОБА_1, використовуючи надану йому довіреність, здійснив виключення з державних реєстрів відомостей про заборону на відчуження предмету іпотеки та припинив іпотеку АДРЕСА_2, подавши відповідні заяви приватному нотаріусу ОСОБА_6 23 лютого 2015 року з метою подальшої реалізації такого нерухомого майна від імені ОСОБА_2 без відповідної письмової згоди на це самої ОСОБА_1 у порушення умов договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року.

При цьому маючи довіреність від 27 жовтня 2014 року від ОСОБА_1 жодних дій на виконання умов договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, саме на виконання якого Іпотекодержателем йому надавалась така довіреність, ОСОБА_4 не здійснив.

В той же час, діючи на підставі довіреності від імені Іпотекодавця, ОСОБА_2, ОСОБА_4, без письмової згоди на це ОСОБА_1, фактично здійснив відчуження предмету іпотеки за іпотечним договором від 16 жовтня 2013 року, уклавши договір купівлі-продажу АДРЕСА_2.

Так відповідно до договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року, посвідченого нотаріусом ОСОБА_5, реєстр № 264, вбачається, що ОСОБА_4, який діяв за довіреністю, посвідченою нотаріусом, ОСОБА_6, 29 жовтня 2014 року, реєстр № 784, від імені ОСОБА_2, як продавця, та ОСОБА_3, як покупець, уклали договір, за яким продавець передав належну на праві власності Іпотекодавцю однокімнатну АДРЕСА_2 (житлова площа 18,5 кв. м., загальна площа 31,2 кв.м) у власність покупцеві, а той прийняв таку квартиру та сплатив за це обговорену договором грошову суму.

В договорі при цьому зазначено, що ОСОБА_3 з 28 серпня 1976 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, та подружжям укладено шлюбний договір, посвідчений нотаріусом, ОСОБА_19, 28 січня 2009 року, реєстр № 219, за яким майно, що набуте подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою власністю того із подружжя, за ким воно зареєстровано.

Представник продавця свідчив в договорі також, що квартира, яка є його предметом, під забороною та обтяженнями не перебуває, що підтверджувалось витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 23 лютого 2015 року.

Суд зауважує, що за умовами такого договору ОСОБА_4 стверджував, що станом на 23 лютого 2015 року у квартирі, що відчужується, осіб, що мають там реєстрацію місця проживання, немає, а сам продавець звільнив квартиру для безперешкодного користування покупцю ще до підписання такого договору.

Продаж спірної квартири був вчинений за узгодженою між сторонами вартістю, яку, як зазначено у договорі, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 готівкою до підписання цього договору, тому сторони підтвердили факт повного розрахунку між ними за таку кватиру.

Сторони угоди також підтвердили, що їм нотаріусом було розяснено відповідальність за надану ними недостовірну інформацію для укладення такої угоди.

Сторони також стверджували, що договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, укладається на вигідних для них умовах, не під впливом помилки, обману або насильства, та не є результатом впливу тяжких обставин (т. 1, а. с. 11-13, 17, 18, 47-48).

Право власності ОСОБА_3 на підставі такого договору купівлі-продажу підтверджується витягом від 23 лютого 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а. с. 170).

Перевірка нотаріусом ОСОБА_5 повноважень ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року підтверджується інформаційною довідкою від 23 лютого 2015 року з єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів та скороченим витягом з єдиного реєстру довіреностей від 23 лютого 2015 року (т. 1, а. с. 16).

В той же час суд зазначає, що за довідкою з місця проживання від 16 жовтня 2013 року, виданої ПП «Ваш Двір» ОСОБА_2, вбачається, що АДРЕСА_8, починаючи з 2 жовтня 2013 року ніхто не був зареєстрований (т. 1, а. с. 219).

Однак на підставі паспорту ОСОБА_2 (серія ВА № 411424), виданого 11 червня 1996 року, вбачається, що ОСОБА_2 вже була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 10 січня 2014 року (т. 1, а. с. 7, 167).

Згідно із відповіді Орджонікідзевського районного відділу у місті Маріуполі ГУ в Донецькій області ДМС України від 25 листопада 2015 року на звернення ОСОБА_2 від 24 листопада 2015 року вбачається, що з 20 листопада 2015 року ОСОБА_2 та її син, ОСОБА_22, були зняті з реєстрації з АДРЕСА_2 на підставі заяви ОСОБА_3, як власника такої квартири (т. 1, а. с. 168, 169, 171-172).

Відповідно до інформації Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 була дійсно зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 10 січня 2014 року по 20 листопада 2015 року включно (т. 1, а. с. 212).

Крім цього на підставі відповіді від 15 грудня 2016 року ПП «Ваш Двір» вбачається, що ОСОБА_2 була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі договору купівлі продажу від 12 жовтня 2013 року з 14 січня 2014 року та по 20 листопада 2015 року, коли відповідно була знята з реєстрації (т. 1, а. с. 236).

Згідно із довідкою з місця проживання від 20 листопада 2015 року, видану ПП «Ваш Двір» ОСОБА_3, вбачається, що АДРЕСА_8 вже був зареєстрований лише ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 220).

Вказана інформація представників ПП «Ваш Двір» також підтверджується копією особового рахунку № 4385 від 14 грудня 2016 року на АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 237).

Аналогічна інформація вбачається з відповіді Лівобережного районного відділу у місті Маріуполі ГУ в Донецькій області ДМС України від 17 грудня 2016 року, де вказано, що 10 січня 2014 року було здійснено реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_9, за її власною заявою на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2013 року. Натомість 20 листопада 2015 року Орджонікідзевським РВ у м. Маріуполі було знято з місця реєстрації проживання ОСОБА_2 з вказаної адреси за заявою ОСОБА_3, як нового власника такого житла. При цьому у відповіді наголошено, що відповідна інформація про реєстрацію та зняття з реєстрації була своєчасно надана до ПП «Ваш двір». Також повідомлялось, що жодних заяв чи скарг щодо реєстрації, зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 не надходило та службові перевірки за цими фактами відповідно не проводились (т. 2, а. с. 3).

Крім цього рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 жовтня 2016 року було встановлено, що ОСОБА_2 після укладення 23 лютого 2015 року спірного договору купівлі-продажу фактично продовжує проживати в ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 166).

На підставі переліченого у судовому засіданні було достеменно встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_5, починаючи з 10 січня 2014 року по 20 листопада 2015 року включно, яка при цьому продовжує досі мешкати за вказаною адресою.

Натомість за довідкою з місця проживання від 16 лютого 2015 року, виданої ПП «Ваш Двір» безпосередньо приватному нотаріусу ОСОБА_6, вбачається, що АДРЕСА_8 наймачем такого житла є ОСОБА_2, яка однак не зареєстрована за вказаною адресою (т. 1, а. с. 218).

Крім цього згідно із довідкою з місця проживання вже від 23 лютого 2015 року, видану ПП «Ваш Двір» також приватному нотаріусу ОСОБА_6, вбачається аналогічна за змістом інформація, що АДРЕСА_8 жодна особа не зареєстрована, а наймачем такої квартири є ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 14).

Суд таким чином зауважує, що вказані довідки від 16 лютого 2015 року та від 23 лютого 2015 року були видані представникам ПП «Ваш Двір» саме приватному нотаріусу ОСОБА_6, та які за своїм змістом не відповідали дійсності, бо замовчували факт реєстрації за спірною адресою ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року щодо іпотечного житла, АДРЕСА_2, де була фактично зареєстрована та мешкала ОСОБА_2

Оскільки такі довідки надавались приватному нотаріусу ОСОБА_6 в інтересах її родича, ОСОБА_4, який згодом здійснив продаж АДРЕСА_2 від імені ОСОБА_2, то вказане свідчить про обізнаність ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_6, а також її чоловіка, ОСОБА_3, у недостовірності інформації, яка була зазначена у спірному договорі купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року щодо не проживання там ОСОБА_2 та відсутності зареєстрованих у іпотечному житлі осіб.

Крім цього суд зауважує, що іпотечний договір від 16 жовтня 2013 року посвідчувався безпосередньо приватним нотаріусом ОСОБА_6, якою також було посвідчено дві довіреності на ОСОБА_4, чоловіка її племінниці, від імені ОСОБА_1 та від імені ОСОБА_2

Суд також зазначає, що матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1, розглянутої судом 19 лютого 2016 року, містять пояснення приватного нотаріусу ОСОБА_5, яка вказувала суду, що вона саме на прохання приватного нотаріуса ОСОБА_6, яка до неї звернулась у лютому 2015 року з проханням оформити для її родичів договір купівлі-продажу АДРЕСА_2, здійснила оформлення такої угоди. При цьому ОСОБА_6 зауважувала тоді, що гроші за таку квартиру вже були віддані, тому необхідно оформити лише факт купівлі-продажу нерухомого майна. Додавала, що документи для укладення правочину були надані їй також нотаріусом ОСОБА_6, за якими вона оформила 23 лютого 2015 року відповідний договір купівлі-продажу АДРЕСА_2 у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 50).

Крім цього суд зазначає, що за інформацією з Лівобережного ВП ЦВП ГУ НП України в Донецькій області вбачається, що, починаючи з 26 листопада 2015 року, досі триває досудове розслідування кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом кв. 35 в буд .160 по вул. Азовстальській в м. Маріуполі (т. 1, а. с. 22, 214).

Суд також зазначає, що за висновками судового експерта № 1393 від 30 червня 2016 року та № 1/6-75 від 3 листопада 2016 року, проведених в рамках вказаного кримінального провадження, вбачається, що встановити, ким ОСОБА_4, чи іншою особою, виконані підписи в: «Заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» на АДРЕСА_10 на припинення заборони від 23 лютого 2015 року від імені ОСОБА_4; «Заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» на АДРЕСА_10 на припинення іпотеки від 23 лютого 2015 року від імені ОСОБА_4 - не виявилось можливим, бо в жодному випадку порівняння не було встановлено суттєвих збіжних чи стійких розбіжних ознак підписів, сукупність яких була б достатня для формування висновку про тотожність. Це обумовлено наявністю діагностичних ознак в спірних підписах, які не відобразилися в наданих на дослідження порівняльних зразках підписів ОСОБА_4 Виявлені діагностичні ознаки можуть бути пояснені як незвичними умовами письма (несправний пишучій прилад, незвична підложка при письмі, стислість простору для виконання підпису), наявністю якихось тимчасових «збиваючих факторів» (незвичний психологічний стан, навмисне викривлення підпису), так і виконанням підписів іншою особою з наслідуванням. Також, дослідження ускладнилося за рахунок відсутності зразків підписів, по яких можливо було б прослідкувати варіаційність виконання підписів ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 191-196, 197-201).

При цьому суд зазначає, що необхідність проведення наведених експертних досліджень у кримінальному провадженні обумовлювалось тим, що коли 25 березня 2016 року під час допиту ОСОБА_4 було пред'явлено копію «Заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», написану від імені ОСОБА_1 на зняття обтяження з АДРЕСА_10 за довіреністю ОСОБА_4, останній на питання, чи належить в даній заяві у графі «Підпис заявника» підпис йому, відповів, що дану заяву він бачить вперше та підпис йому не належить, а також повідомив, що у добровільному порядку надасть документи зі зразками його підписів. Однак вже 27 березня 2016 року ОСОБА_4 змінив свої покази, вказавши, що таку заяву підписував саме він та при цьому відмовився надати будь-які документи зі зразками своїх підписів (т. 1, а. с. 191-196, 197-201).

Крім того для проведення експертного дослідження вже в рамках наявної цивільної справи, призначеного ухвалою суду від 11 січня 2017 року, ОСОБА_4 до суду на неодноразові виклики не зявився, не надавши ані вільні зразки, ані експертні зразки свого підпису та почерку, внаслідок чого проведення такого дослідження втратило сенс за відсутністю нових зразків для проведення дослідження.

Таким чином суд однак дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання заяви ОСОБА_4 про державну реєстрацію припинення заборони відчуження від 23 лютого 2015 року спірного іпотечного майна недійсною задоволенню не підлягають, бо у судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів не було встановлено, що таку заяву було підписано не ОСОБА_4, який в свою чергу визнавав факт підписання саме ним такої заяви, а іншою особою.

Крім того такі вимоги позивачки, ОСОБА_1, не є належним засобом захисту її порушених прав, бо саме подальша реєстрація зняття заборони з предмету іпотеки за такою заявою ОСОБА_4 від 23 лютого 2015 року є предметом оскарження.

Суд при цьому зазначає, що посилання приватного нотаріуса ОСОБА_6 про те, що зняття заборони відчуження нерухомого майна не є нотаріальною дією підтверджується ОСОБА_8 ГТУ юстиції у Донецькій області від 21 грудня 2015 року (т. 1, а. с. 88).

Натомість суд не приймає такі посилання ОСОБА_6 в обґрунтування наданих цим нотаріусом доводів проти позову ОСОБА_1 з огляду на таке вмотивування.

Відповідно до змін, внесених 6 вересня 2012 року в ст. 34 Закону України «Про нотаріат», з переліку нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси України, дійсно було виключено зняття заборони відчуження нерухомого майна, що підлягає державній реєстрації.

Натомість суд зауважує, що відповідно до змісту чинної редакції ст. 74 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору нотаріус знімає заборону відчуження квартири чи іншого нерухомого майна.

Також на підставі п. 5.1 глави 15 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції на момент спірних правовідносин), затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики, або повідомлення про припинення договору іпотеки.

При цьому за п. 5.4 глави 15 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» про зняття такої заборони нотаріус письмово повідомляє кредитора.

Таким чином, незважаючи на виключення з переліку нотаріальних дій, зняти заборону відчуження майна може саме нотаріус, яким було накладено таку заборону, та який відповідно наділений повноваженнями за законом на зняття такої заборони.

Суд також зауважує, що положення ст. 74 Закону України «Про нотаріат» та глави 15 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» в цій частині залишаються чинними по теперішній час.

В той же час при здійсненні такої дії як зняття заборони з іпотечного майна по договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року нотаріус ОСОБА_6 повинна була перевірити підстави для зняття такої заборони з АДРЕСА_2 з визначеного законом переліку, передбаченого як Законом України «Про нотаріат», так й «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зазначивши саме таку підставу у відповідному екземплярі договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, що зберігається у такого нотаріусу.

Натомість на оглянутому в судовому засіданні екземплярі іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року мається відмітка нотаріуса з повідомленням причини зняття заборони з АДРЕСА_2, яка не передбачена законом, тобто в звязку з поданням заяви від 23 лютого 2015 року Іпотекодержателя (т. 1, а. с. 58).

При цьому суду приватний нотаріус не надав документів, на підставі яких ОСОБА_6 встановила припинення договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, як підставу для зняття заборони з наведеного іпотечного майна, за відсутності документів на підтвердження фактичного погашення позики ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, які передбачені у іпотечному договорі від 16 жовтня 2013 року, який був посвідчений таким нотаріусом.

Цей факт ще раз підтверджує, що зобовязання за договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року з боку ОСОБА_2 щодо повернення позивачці позики не було виконано.

Крім того у порушення п. 5.4 глави 15 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» після зняття заборони з АДРЕСА_2 нотаріус ОСОБА_6 письмово не повідомила про це Іпотекодержателя за договором іпотеки, ОСОБА_1

Таким чином посилання ОСОБА_6 на те, що повідомлення про погашення позики надають лише представники банківських установ, кредиторів, а не позикодавці, фізичні особи, та що вона не повинна була надсилати повідомлення на адресу Іпотекодержателя про зняття заборони зі спірного іпотечного майна - не ґрунтуються на законі.

Крім цього такі доводи ОСОБА_6 були спростовані у судовому засіданні, оскільки за позицією такого приватного нотаріуса вбачається, що зняття заборони з АДРЕСА_2 вона провела взагалі без перевірки наявності підстав для зняття такої заборони, що протирічить визначеної законом сутності процедури зняття заборони з нерухомого майна.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 6.2 глави 15 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» відомості про зняття заборони відчуження нерухомого майна підлягають обов'язковій реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, установленому законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

На підставі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (на момент виникнення спірних правовідносин) державним реєстратором у випадку, передбаченому цим Законом, є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, який має повноваження з видачі та прийому документів. Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, самостійно приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

За ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Державна реєстрація іпотек на час виникнення спору регулювалась «Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

За п. п. 2, 3, 22 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент спірних правовідносин) державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, який приймає рішення щодо державної реєстрації прав, форму та вимоги до оформлення яких встановлює Мін'юст, та на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру.

При цьому відповідно до п. 78 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент спірних правовідносин) державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону. На підставі ж п. 71 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки.

Таким чином з переліченого вбачається, що дії нотаріусу по зняттю заборони з нерухомого майна та відповідно подальшого зняття іпотеки передують діям державного реєстратора, функції якого у такому випадку виконує цей же нотаріус.

Відповідно до п. 74 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком.

Крім того за ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав.

При цьому на підставі п. 15 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент спірних правовідносин) під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, нотаріус встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

З наведеного вище вбачається, що після зняття заборони на відчуження предмету іпотеки для проведення державної реєстрації такого зняття та проведення відповідної реєстрації припинення іпотеки нотаріус, ОСОБА_6, як держаний реєстратор, повинна була перевірити наявність факту виконання умов іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року ОСОБА_2, з яким саме була пов'язана можливість проведення державної реєстрації припинення обтяження з АДРЕСА_2.

Натомість в судовому засіданні відповідних документів на підтвердження проведення виконання такого іпотечного договору суду не було надано, як й документів на підставі яких ОСОБА_6, як державний реєстратор, дійшла висновку про можливість прийняти рішення про реєстрацію припинення заборони та реєстрацію припинення іпотеки спірного нерухомого майна.

Згідно із п. п. 63, 73 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент спірних правовідносин) у разі проведення державної реєстрації припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно заінтересованою особою є особа, якою припинено обтяження, та особа, в інтересах якої припинено обтяження. При цьому в разі проведення державної реєстрації припинення іпотеки заінтересованою особою є особа, якою припинена іпотека, та особа, в інтересах якої припинено іпотеку.

З переліченого вбачається, що ОСОБА_1 була зацікавленою особою при проведенні 23 лютого 2015 року державної реєстрації припинення іпотеки та обтяження спірного іпотечного майна.

Суд зазначає, що за п. 8 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зазначено, що повноваження державного реєстратора, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з видачі та прийому документів можуть виконувати нотаріуси. Відповідно до ч. 2 ст. 30 зазначеного Закону дії та рішення, прийняті з питань реєстрації, нотаріуса можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна думка була висловлена Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у ОСОБА_8 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» щодо віднесення до справ адміністративної юрисдикції позовів про оскарження дій або бездіяльності нотаріуса як державного реєстратора прав на нерухоме майно.

В той же час суд зазначає, що за п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається наразі, спірні правовідносини повязані із фактичним невиконанням умов цивільно-правової угоди, договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, то суд дійшов висновку на підставі переліченого, що такий спір не є публічно-правовим, а випливає безпосередньо з договірних відносин сторін, тому має вирішуватися судом саме за правилами ЦПК України.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України із врахуванням думки колегії суддів такого суду з Судових палат в адміністративних справах, господарських справах та цивільних справах, та відповідно була викладена у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року по справі № 21-41а16 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином суд відхиляє доводи приватного нотаріуса ОСОБА_6 щодо порушення судом правил юрисдикція розгляду наявного спору.

Згідно із п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наголошено, що нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

На підставі наведеного суд відхиляє доводи представника ОСОБА_3, ОСОБА_8, щодо необхідності участі у наявній справі приватного нотаріуса ОСОБА_6 у якості відповідача, а не у якості третьої особи, оскільки безпосередньо майновий спір по справі виник у ОСОБА_1 саме із зазначеними позивачкою відповідачами, а не з приватним нотаріусом.

В той же час суд зауважує, що за п. п. 2, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» було визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року. При цьому державна реєстрація в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек, надання інформації із зазначених реєстрів здійснюються відповідно до 1 січня 2013 року.

Крім цього з 1 січня 2013 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2012 року № 824 «ОСОБА_22 питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України № 410 від 31 березня 2004 року «Про затвердження тимчасового порядку державної реєстрації іпотек».

Таким чином посилання позивачки, ОСОБА_1, на «Тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек» є безпідставним, оскільки на момент укладення договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року та на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року такий нормативно-правовий акт вже втратив свою чинність.

Суд також вказує, що за ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (далі за текстом рішення Спеціальний закон) іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

На підставі ч. 2 ст. 3 Спеціального закону взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

За ст. 11 Спеціального закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 599 ЦК зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 631 ЦК закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно із ст. 17 Спеціального закону іпотека припиняється у разі:

припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

визнання іпотечного договору недійсним;

знищення переданої в іпотеку будівлі;

з інших підстав, передбачених цим Законом.

При цьому відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Суд зазначає, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 такого Закону містять виключний перелік підстав припинення іпотеки.

Аналогічний правовий висновок був наданий Верховним Судом України у постанові від 22 лютого 2017 року по справі № 6-133цс17.

За ст. 35 Спеціального закону в разі порушення основного зобов'язання або умов іпотечного договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, де зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

При цьому за ст. 38 Спеціального закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження Іпотекодавця.

В той же час суд розглядом справи встановив, що незважаючи на відсутність повернення позики ОСОБА_2, яка цей факт визнавала в судовому засіданні, наявності у представника ОСОБА_1, ОСОБА_4, відповідних повноважень на здійснення повноважень Іпотекодержателя, доказів того, що в інтересах позивачки ОСОБА_4 або сама ОСОБА_1 здійснювали дії, передбачені ст. 38 Спеціального закону, немає.

Суд ще раз наголошує, що припинення зобовязання можливе за умови його належного виконання, що відповідним чином повинно бути підтверджено.

Однак у судовому засіданні було фактично встановлено, що ОСОБА_2 не виконала покладені на неї зобовязання з повернення позики ОСОБА_1, бо доказів такого виконання не було добуто, тому її зобовязання за договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року фактично не були припинені.

Відтак суд встановив, що оскільки основне зобовязання боржник, ОСОБА_2, не виконала, а договір іпотеки від 16 жовтня 2013 року не визнавався недійсним та був фактично чинним на час виключення з державного реєстру відомостей щодо іпотеки, тобто станом на 23 лютого 2015 року, то за відсутності на момент розгляду справи у суді повернення ОСОБА_2 позики, отриманої нею 16 жовтня 2013 року від ОСОБА_1, вбачається, що основне зобовязання за таким договором іпотеки не припинилось, а тому відсутні підстави вважати таку іпотеку припиненою, бо вона має похідний характер від основного зобов'язання, тому є дійсною до припинення такого зобов'язання.

Таким чином суд робить висновок, що договір іпотеки від 16 жовтня 2013 року та права і обовязки сторін такого договору залишаються чинними з моменту його первинної реєстрації до теперішнього часу, тобто іпотека досі є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в державний реєстр.

Суд при цьому зазначає, що Верховним Судом України у постанові від 3 лютого 2016 року по справі № 6-2026цс15 про звернення стягнення на предмет іпотеки було визначено правову позицію, за якою іпотека діє з моменту внесення до реєстру первинного запису про неї, навіть якщо іпотечне майно відчужувалось в період дії скасування такої іпотеки.

Також суд зауважує, що за ст. 23 Спеціального закону в разі переходу права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус Іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином суд встановив, що оскільки підстав для припинення договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, які передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку», матеріали наявної справи не містять, то суд зазначає, що така іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника такого майна, оскільки Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, положення ст. 17 якого містять виключний перелік підстав припинення іпотеки.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року по справі № 6-1685цс16.

Крім цього Верховний Суд України у своїй постанові від 1 березня 2017 року по справі № 6-130цс17 зазначив, що будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним, тому іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна в разі невиконання такого основного зобовязання.

Зважаючи на те, що розглядом справи було встановлено, що договір іпотеки від 16 жовтня 2013 року не припинено з визначених законом підстав, то відповідно усі права і обовязки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до його повного виконання.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховного Суду України у постанові від 12 жовтня 2016 року по справі № 6-504цс16.

Отже, в разі вибуття іпотечного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обовязків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року по справі № 6-2026цс16.

Належність на праві власності на теперішній час ОСОБА_7 АДРЕСА_2 підтверджується Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 квітня 2016 року та від 7 грудня 2016 року, а також договором від 13 квітня 2016 року, посвідченим нотаріусом, ОСОБА_23, реєстр № 363, про купівлю такої квартири ОСОБА_7 у ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 215-217, 241-242, 243).

На підставі наведених правових позицій Верховного Суду України вбачається, що, незважаючи на неповідомлення ОСОБА_7 про обтяження АДРЕСА_2, іпотека такого нерухомого майна за законом досі є дійсною.

Також суд зазначає, що з огляду на сутність самої іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відновлення прав кредитора в разі скасування запису про припинення обтяження предмету іпотеки від 23 лютого 2015 року є подальше застосування процедури звернення стягнення на таке іпотечне майно.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у його постановах від 26 жовтня 2016 року по справі № 6-1382цс16, від 22 червня 2016 року по справі № 6-1562цс15, від 25 травня 2016 року по справі № 6-2858цс15 та від 9 вересня 2015 року по справі № 6-939цс15.

На підставі наведеного суд розглядом справи встановив, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 29 жовтня 2014 року довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_6, за якою він отримав від позичальника повноваження щодо фактичного продажу іпотечного майна по договору від 16 жовтня 2013 року від імені ОСОБА_2

Однак ОСОБА_4 у порушення інтересів Іпотекодержателя подав заяви на зняття заборони з АДРЕСА_2 та припинення іпотеки такого нерухомого майна без проведення фактичного виконання умов іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року позичальником, ОСОБА_2

За п. 75 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є також рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Враховуючи наведені обставини справи, відсутність підстав для скасування заборони відчуження та скасування іпотеки спірної квартири станом на 23 лютого 2015 року, а також те, що між сторонами виник фактично приватноправовий спір, який підлягає розгляду у порядку цивільно-процесуального законодавства України, то заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом скасування запису про реєстрацію 23 лютого 2015 року припинення заборони відчуження АДРЕСА_2 із виключенням такого запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також шляхом відповідного скасування запису про реєстрацію 23 лютого 2015 року припинення іпотеки АДРЕСА_2 також із виключенням такого запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд також зауважує, що за оглянутими матеріалами цивільної справи за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_5, ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним вбачається, що обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 просила суд визнати договір купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року недійсним, посилаючись на те, що належна ОСОБА_2 АДРЕСА_2 була відчужена 23 лютого 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, де покупцем був ОСОБА_3, чоловік нотаріуса ОСОБА_6 При цьому вказана квартира перебувала у ОСОБА_1 в іпотеці на підставі договору від 16 жовтня 2013 року, укладеного з ОСОБА_2 Додавала, що за вказівкою нотаріуса ОСОБА_6 вона підписала довіреність на представлення своїх інтересів ОСОБА_4, родичу ОСОБА_6, саме для реєстрації права власності на ОСОБА_1 такої іпотечної квартири. Однак по зловмисному зговору між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, скориставшись довірою ОСОБА_1, було фактично оформлено право власності на таке іпотечне майно на чоловіка ОСОБА_6, ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 48-49).

За вказаним позовом ОСОБА_1 Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя було винесено рішення 19 лютого 2016 року про відмову у задоволенні позову (т. 1, а. с. 34-38).

Однак суд зазначає, що при вирішенні такої справи за позовом ОСОБА_1 судом не надавалась правова оцінка доводам позивачки щодо позбавлення ОСОБА_1 іпотечного майна, АДРЕСА_2, шляхом зловмисної домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що свідчить про фактичне не вирішення раніше судом по суті вимог ОСОБА_1 з наведених нею мотивів щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року, тому спір, що зараз розглядається за позовом ОСОБА_1 про той самий предмет спору, раніше не мав свого вирішення з наведених в цій частині позивачкою підстав.

Таким чином посилання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про вирішення вже по суті аналогічного позову ОСОБА_1 не приймаються судом до уваги.

Суд також вказує, що вирішуючи позов ОСОБА_1 19 лютого 2016 року, судом не розглядались доводи позивачки, заявлені нею лише зараз при вирішенні наявного спору в суді щодо чинності договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, що в свою чергу впливає на правильність вирішення заявлених вже тепер ОСОБА_1 позовних вимог.

Суд при цьому вказує, що за ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд зауважує, що згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним, і відповідати його внутрішній волі. На цій підставі можуть бути визнані недійними правочини, вчинені внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК).

Так на підставі п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за ст. 232 ЦК правочин, вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, є оспорюваним.

Відповідно до ст. 232 ЦК правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно із Узагальненням Верховного Суду України про «Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 232 ЦК правочин, здійснений під впливом зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною.

За п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Також суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 237 ЦК представництвом є правовідносини, в яких одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. 3 ст. 238 ЦК представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

На підставі ст. 239 ЦК правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

При цьому суд зауважує, що можливість розгляду наявної цивільної справи до вирішення кримінального провадження за заявою ОСОБА_2 підтверджується позицією Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 4 листопада 2015 року по справі № 6-923цс15, де було, крім іншого, зазначено, що незалежно від установлення судом у кримінальній справі фактів стосовно шахрайських дій, у цивільній справі, предметом позову у якій є визнання недійсними правочинів, суд повинен вирішити питання про відповідність або невідповідність змісту цих правочинів ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам, про наявність або відсутність підстав для визнання недійсними спірних правочинів, передбачених ст. 232 ЦК України, а також про те, які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами.

Таким чином суд зауважує, що розглядом справи фактично було встановлено, що ОСОБА_4 діяв у порушення положень ст. ст. 237, 238 ЦК при укладенні договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року із ОСОБА_3, бо у порушення інтересів ОСОБА_1, як Іпотекодержателя іпотечного майна, АДРЕСА_2, уклав договір про відчуження такого предмету іпотеки, використовуючи довіреність, надану йому Іпотекодавцем такого майна, фактично вчинивши правочин в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно був.

Також розглядом справи не було доведено, що грошові кошти від продажу 23 лютого 2015 року АДРЕСА_2 були отримані від ОСОБА_4 або ОСОБА_1, або ОСОБА_2, оскільки жодного документа на підтвердження проведення такого розрахунку з ними ОСОБА_4 останній суду не надав, зважаючи також на його ухилення від явки як до суду, так й від проведення експертних досліджень.

Крім цього суд зазначає, що кримінальне провадження за ознаками шахрайських дій з відчуження АДРЕСА_2 23 лютого 2015 року не закрито та досі чекає свого вирішення.

Таким чином, як було встановлено судом, ОСОБА_4 без належних на те законних підстав подав заяву про зняття заборони та припинення іпотеки щодо АДРЕСА_2 з метою подальшої реалізації такого нерухомого майна на користь ОСОБА_3, чоловіка приватного нотаріуса ОСОБА_6, яка також є родичкою самого ОСОБА_4 При цьому саме на прохання ОСОБА_6 приватний нотаріус ОСОБА_5 посвідчила такий договір купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року.

Наведені докази та встановлені у справі судом обставини у сукупності свідчать про зловмисну домовленість ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3 при укладенні між ними 23 лютого 2015 року договору купівлі-продажу АДРЕСА_2, оскільки неправдиві відомості про коло зареєстрованих за такою адресою осіб отримувались безпосередньо приватним нотаріусом ОСОБА_6, яка не була учасником такої угоди, та не посвідчувала її, однак яка посвідчувала договір іпотеки спірного нерухомого майна від 16 жовтня 2013 року та у день укладення такого договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року знімала заборону та припиняла іпотеку щодо АДРЕСА_2 за заявою свого родича, ОСОБА_4, без належних на те підстав, а фактичне відчуження спірного нерухомого майна відбувалось на користь чоловіка ОСОБА_6, ОСОБА_3, якою також посвідчувались обидві довіреності на ОСОБА_4 від 27 жовтня 2014 року від імені ОСОБА_1 та від 29 жовтня 2014 року від імені ОСОБА_2, які саме стали підставами для проведення таких дій ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Таким чином суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 продав на підставі довіреності від ОСОБА_2 належну останній квартиру, яка залишалась єдиним місцем її проживання, безпосередньо своєму родичу, ОСОБА_3, фактично уклавши договір купівлі-продажу 23 лютого 2015 року щодо іпотечного майна, іпотека за яким не була припинена, як було встановлено судом, а також проти інтересів осіб, яких він одночасно представляв, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тому такий правочин є укладеним внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною такого правочину.

До такого висновку суд дійшов з огляду на те, що у діях ОСОБА_4 був доведений в суді умисел, що виявилось у тому, що він, як представник, усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, однак свідомо це допускав, маючи домовленість із ОСОБА_3, своїм родичем, через що виникли несприятливих наслідків для довірителя.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 14 березня 2012 року по справі № 6-5цс12 та від 23 вересня 2014 року по справі № 3-110гс14.

За ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу АДРЕСА_3 в м Маріуполі 23 лютого 2015 року було відсутнє фактичне волевиявлення ОСОБА_2 щодо продажу належного їй майна, а також відсутня згода на такий продаж від ОСОБА_1, Іпотекодержателя спірної квартири, які в свою чергу не отримували грошових коштів від реалізації такого нерухомого майна.

На підставі цього через наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною та недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ст. 203 ЦК, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_11, укладеного 23 лютого 2015 року між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, реєстр № 264, підлягають задоволенню.

При цьому посилання представника ОСОБА_3 та приватного нотаріуса ОСОБА_6 на те, що ОСОБА_1, не будучи стороною спірного договору купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року, не має право оскаржувати його, суд відхиляє, бо як було встановлено судом остання є Іпотекодержателем АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 укладав такий договір купівлі-продажу, діючи від імені Іпотекодавця, чим порушив права Іпотекодержателя, без згоди якого було відчужено таке іпотечне майно в порушення відповідного іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року.

На підставі ст. 88 ЦПК України суд відповідно до частки задоволених позовних вимог ОСОБА_1, враховуючи також спрямованість таких вимог до певного кола відповідачів, стягує на її користь відповідно з ОСОБА_4 понесені судові витрати позивачки в сумі 643,07 грн., а також з ОСОБА_3 в сумі 275,60 грн.

При цьому через встановлення судом фактичної непричетності ОСОБА_2 до укладення спірного договору від 23 лютого 2015 року з такої відповідачки судові витрати на користь ОСОБА_1 суд не стягує.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213-215, 223 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_5, приватний нотаріус ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання заяви про державну реєстрацію припинення заборони відчуження недійною, скасування та виключення запису припинення заборони відчуження, скасування та виключення запису припинення іпотеки, визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити частково.

Скасувати запис про реєстрацію 23 лютого 2015 року припинення заборони відчуження АДРЕСА_2 із виключенням такого запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Скасувати запис про реєстрацію 23 лютого 2015 року припинення іпотеки АДРЕСА_2 із виключенням такого запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_12 (житлова площа 18,5 кв. м., загальна площа 31,2 кв. м.), укладений 23 лютого 2015 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3, та який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, реєстр № 264, недійсним.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, 26 січня 1967 р. н., ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, 8 травня 1979 р. н., ІПН: НОМЕР_2, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_7, витрати по сплаті судового збору в сумі 643,07 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, 12 вересня 1951 р. н., ІПН: НОМЕР_3, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_8, на користь ОСОБА_1, 8 травня 1979 р. н., ІПН: НОМЕР_2, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_7, витрати по сплаті судового збору в сумі 275,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя