АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року. Заяву мотивувала тим, що рішенням суду з неї було стягнуто на користь ОСОБА_2. грошові кошти у сумі 9 630 доларів США. Розписок про повернення вказаних коштів вона позивачу не надавала та між ними не існує жодних зобов'язань, а тому і відсутній обов'язок щодо повернення коштів, що є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу належним чином не дослідив матеріали справи та не взяв до уваги, що у відповідача відсутній обов'язок по виконавчому листу. Судом належним чином не було перевірено відсутність обов'язку у боржника та безпідставно відмовлено в задоволенні заяви.

Судом також не взято до уваги, що у виконавчому листі зазначено, що стягувач є суб'єктом підприємницької діяльності, тоді як позивачем у справі є фізична особа.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, з підстав наведених в ній та просила задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 9 630 доларів США, що еквівалентно 76 972,59 грн. та 3% річних у розмірі 6 731,41 грн.

На підставі вищевказаного рішення судом 31 жовтня 2014 року видано виконавчий лист.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Згідно ч. 4 ст. 369 ЦПК України суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю або частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Таким чином, відповідно до змісту ст. 369 ЦПК України суд постановляє ухвалу про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково або; 2) якщо у боржника повністю або частково відсутній обов'язок у зв'язку з його припиненням.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи судом не встановлено підстав, встановлених законом, для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними та такими, що відповідають положенням закону і узгоджуються з матеріалами справи, оскільки заявником не було доведено, що її обов'язок по поверненню грошових коштів за рішенням суду, яке набрало законної сили, відсутній.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності обов'язку виконувати рішення є необґрунтованими та надуманими, оскільки обов'язок виник на підставі рішення, яке набрало законної сили і на підставі якого виданий виконавчий лист.

Статтею 127 Конституції України визначено, що рішення суду є обов'язковим до виконання.

Положеннями ч. 1 ст. 14 ЦПК України передбачено, що судові рішенні, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають негайному виконанню на території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання ст. 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов'язків. Таким чином, цястаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову юридичну силу, не виконувалося б на шкоду одній із сторін.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові № 6-1967цс15 від 11.11.2015, оскільки дана правова позиція не підлягає застосуванню при розгляді заяви про визнання виконачого листа таким, що не підлягає виконанню та ухвалена у справі, яка не є тотожною даній справі.

Ураховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзці таких висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу судової колегії.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2610/30414/2012

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2354/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.