Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/7754/15Головуючий у 1-й інстанції Стоматов Е.Г.
Пр. № 22-ц/778/800/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Кримської О.М.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2015 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: територіальна громада в особі Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт, що вона - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, померлий 16 квітня 2014 року у м. Запоріжжя, проживали однією сімєю з грудня 2008 року до 16 квітня 2014 року.

В обґрунтування своєї заяви заявник зазначала, що встановлення такого факту породить юридичні наслідки у вигляді отримання нею права на спадкування за законом у четверту чергу майна спадкодавця ОСОБА_4Г, якій помер 16 квітня 2014 року. Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру № 80 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, 44. На час смерті ОСОБА_4 у шлюбі не перебував, дітей не мав. Його батько ОСОБА_5 помер 17 січня 2000 року, мати ОСОБА_6 померла 15 червня 2010 року, рідний брат ОСОБА_7 помер 12 квітня 2008 року, дід та баба померли раніше ОСОБА_4 Інших рідних братів та сестер, дядька та тітки ОСОБА_4 не мав. Вона з 28.12.2001 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_8, якій помер 18.03.2011 року, але більше пяти років з грудня 2008 року і до смерті ОСОБА_4 вона постійно проживала саме із ОСОБА_4 однією сімєю за адресою: м. Запоріжжя пр. 40-річча Перемоги, 65 кв. 78, яку вони утримували за спільні кошти, у лютому 2014 року вони хотіли одружитись.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2015 року (а.с.96) заяву ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, померлий 16 квітня 2014 року у м. Запоріжжя, проживали однією сімєю з грудня 2008 року до 16 квітня 2014 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, у травні 2015 року ОСОБА_2, як особа, яка не приймала участь у справі, відносно прав та обовязків якої суд вирішив питання у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, у своїй апеляційній скарзі (а.с.133-136) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2015 року (а.с. 105) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2015 року повернуто заявнику.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року (а.с. 129) ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2015 року скасовано, справу передано до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2015 року (а.с. 137-138) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2015 року повернуто апелянту на підставі ст. ст. 292, 297 ЦПК України.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 23 листопада 2016 року (а.с. 150-151) скасував ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2015 року та передав справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

В силу вимог ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані ухвали апеляційного суду судом касаційної інстанції є обовязковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді питання.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області 26 січня 2017 року (а.с. 189) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_2, як особи, яка не брала участі у цій справі, але суд вирішив питання про її права та обовязки, відкрито, справу призначено до розгляду (а.с.190).

22 лютого 2017 року адвокатом ОСОБА_9, як адвокатом, якій раніше представляв заявника у цій справі на підставі договору (а.с. 46-47), апеляційному суду надано копію свідоцтва про смерть 25.11.2016 року заявника у цій справі ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть ОСОБА_10, копія а.с. 199).

В силу вимог закону представництво за вищезазначеним договором адвоката ОСОБА_9 у цій справі заявника ОСОБА_3 припинилось смертю останньої 25 листопада 2016 року.

У цій справі ОСОБА_3 заявлялись вимоги немайнового характеру (окремого провадження про встановлення факту її проживання із померлим 16.04.2014 року ОСОБА_4 однією сімєю з грудня 2008 року до 16 квітня 2014 року) для отримання права на спадкування за законом у четверту чергу.

Вищезазначені правовідносини є немайновими (особистими) та не допускають правонаступництва.

В силу вимог ст. 310 ч. 2 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалене законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи… у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог ч. 1 цієї статті (рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі …з підстав, визначених ст. 205 цього Кодексу).

Згідно із ст. 205 ч. 1 п. 6 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні відносини не допускають правонаступництва.

При вищевикладених обставинах, апеляційним судом продовжено апеляційний перегляд законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі після встановлення апеляційним судом, що ОСОБА_3, як фізична особа заявник у цій справі, померла 25 листопада 2016 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі 23 лютого 2015 року, та відносини не допускають правонаступництва.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 23 березня 2017 року не відбувся та був відкладений на 06 квітня 2017 року в порядку задоволення клопотання представника ОСОБА_2 за договором адвоката ОСОБА_11 (а.с. 200-203).

У судове засідання 06 квітня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.204, 206) ОСОБА_2 та представник заінтересованої особи - територіальної громади в особі Запорізької міської ради не зявились, ОСОБА_2 про причини своєї неявки та заінтересована особа про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки ОСОБА_2 та представника заінтересованої особи у дане судове засідання у цій справі і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представників ОСОБА_2 за договорами адвокатів (а.с.211-214) ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 - ОСОБА_12 та ОСОБА_13., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Крім того, в силу вимог ст. 303 ч. 3 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи заяву ОСОБА_3 у цій справі, суд першої інстанції керувався ст.ст.234,256,259 ЦПК України та виходив із того, що відсутній спір про право та обґрунтованості заяви заявника у цій справі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись повністю не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, заявник ОСОБА_3 у своїй заяві у цій справі просила встановити факт проживання її ОСОБА_3 та ОСОБА_4, померлого 16 квітня 2014 року у м. Запоріжжя однією сімєю з грудня 2008 року до 16 квітня 2014 року, на підставі ст. 256 ч. 2 ЦПК України.

За змістом ст. 256 ч. 2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Крім того, ст. 256 ч. 1 п. 5 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Разом із тим, встановлено, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі безпідставно застосував у цій справі ст. 256 ч. 1 п. 1 ЦПК України, за змістом якої суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, та п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за змістом якої: «…якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем...».

Хоча, при цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 16.04.2014 року помер ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть № 1422 від 17.04.2014 року, копія а.с. 6). Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема на квартиру № 80 за адресою м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, 44 (а.с. 61).

Разом із тим, суд першої інстанції безпідставно зазначав, що зазначена квартира належала ОСОБА_4 на час смерті та розгляду цієї справи судом першої інстанції на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.01.2011 року, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14, витягу про державну реєстрацію прав № 28847244, виданого ОП «ЗМБТІ 01.02.2011 року, інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7-8, 61-62).

Оскільки, як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 04.12.2014 року (а.с.61) зазначена квартира належала ОСОБА_4 станом на 22.01.2014 року вже на підставі договору про поділ нерухомого майна, договору про розподіл майна подружжя, серія та номер: 91, виданого 22.01.2014 року. видавник: ОСОБА_15, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу.

Висновки суду першої інстанції про те, що на час смерті ОСОБА_4 у шлюбі не перебував, дітей не мав не спростовуються матеріалами цієї справи.

Судом першої інстанції також зазначалось у рішенні, що:

- батько спадкодавця - ОСОБА_5 помер 17.01.2000 р., матір ОСОБА_6 померла 15.06.2010 р., рідний брат ОСОБА_7 помер 12.04.2008 р., діди та баби померли теж раніше ОСОБА_4 (а.с. 10-12,30);

- встановлення факту проживання однією сімєю має для заявника юридичне значення, оскільки воно необхідно заявнику для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 ;

- факт постійного проживання однією сімєю заявника разом з ОСОБА_4 підтверджений допитаними у суді першої інстанції свідками ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21

Проте, встановлено, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України на час розгляду цієї справи не сприяв повному та всебічному розгляду останньої по суті, не зясував всіх обставин цієї справи, які мають суттєве значення на правильного вирішення останньої, а саме: зокрема: суд першої інстанції не зясував, коли було розірвано шлюб спадкодавця ОСОБА_4 і його дружиною ОСОБА_2 (особою, яка подала апеляційну скаргу у цій справі), та не звернув належної уваги на те, що заявник ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 з 28 грудня 2001 року (відмітка у паспорті заявника ОСОБА_3 а.с. 71) по день смерті останнього 18.03.2011 року (свідоцтво про смерть, копія а.с. 30), про що остання зазначала у своїй заяві у цій справі, та у звязку із чим, останнє не підлягає доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 12 ЦПК України у цій справі.

В силу вимог п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року: «При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Правила ст. 1264 ЦК України не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК України».

Так, встановлено, що до 18 березня 2011 року заявник ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, а померлий 16.04.2014 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (особа, яка подала апеляційну скаргу у цій справі) з 30 квітня 1993 року (свідоцтво про укладення шлюбу, копія а.с. 102) по 25 лютого 2014 року (свідоцтво про розвівання шлюбу, копія а.с. 215).

Зазначені копії свідоцтв про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 можуть бути прийняті апеляційним судом у цій справі до уваги як докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, вбачається, що ОСОБА_2 і не є спадкоємцем першої черги за законом після смерті 16 квітня 2014 року спадкодавця ОСОБА_4, оскільки їх шлюб було розірвано 25 лютого 2014 року, тобто менше ніж за 2 місяці до смерті ОСОБА_4

Спору про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існувати не може.

Разом із тим, при вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав відмовити ОСОБА_3 у встановленні факту проживання її - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, померлого 16 квітня 2014 року у м. Запоріжжя, однією сімєю з грудня 2008 року до 16 квітня 2014 року в силу вимог закону.

Звідси, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону щодо його законності та обґрунтованості.

Проте, апеляційний суд на теперішній час в силу вимог цивільного процесуального закону позбавлений можливості ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви заявника ОСОБА_3 у цій справі.

Оскільки, згідно із ст. 310 ч. 1 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст. 205 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 205 ч. 1 п. 6 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні відносини не допускають правонаступництва.

Встановлено, що заявник у цій справі ОСОБА_3 померла 25 листопада 2016 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі 23 лютого 2015 року, та відносини не допускають правонаступництва, а рішення суду першої інстанції, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі, є незаконним та необґрунтованим.

Тому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково; рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2015 року у цій справі скасувати; провадження у цій справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: територіальна громада в особі Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю закрити.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 205, 303, 307, 309, 310, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2015 року у цій справі скасувати.

Провадження по справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: територіальна громада в особі Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_22ОСОБА_23