АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3099/17 Справа № 202/3126/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Бараннік О.П.
Категорія 48
08 червня 2017 року
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2017 рік червень 08 дня Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - Бараннік О.П.,

суддів - Пономарь З.М., Посунся Н.Є.,

при секретарі - Бондаренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними та поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 06 червня 2009 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 укладено шлюб, від якого 16 червня 2012 року народилася донька ОСОБА_7.

Оскільки в останній час між ним та в відповідачкою ОСОБА_3 стали виникати сварки, внаслідок того, що кожен з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, в результаті чого між ними втрачені почуття любові і поваги один до одного, шлюбні відносини між ними фактично були припинені у березні 2016 року.

Посилаючись таким чином на зазначені обставини, а також на те, що під час шлюбу ними за спільні кошти придбаний автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова седан, кузов Z94CU41CABR061627, 2011 року випуску, держномер АЕ4309ЕР, який за згодою сторін зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_3 та є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач вимушений був звернутись з даним позовом до суду, в якому просив визнати за ним та відповідачкою ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу за кожним та установити режим спільного користування вказаним автомобілем.

Неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги та посилаючись на те, що спірний автомобіль відповідачкою ОСОБА_3 спочатку 14.05.2016 року за договором купівлі-продажу був проданий ОСОБА_4, після чого 20.09.2016 року ОСОБА_4 вказане авто продано ОСОБА_5, а 05.11.2016 року ОСОБА_5 перепродав його ОСОБА_6, позивач просив визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова седан, кузов Z94CU41CABR061627, 2011 року випуску, укладений 14.05.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - недійсним ; скасувати державну реєстрацію вказаного автомобіля за ОСОБА_4 ; визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова седан, кузов Z94CU41CABR061627, 2011 року випуску, укладений 20.09.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 недійсним ; скасувати державну реєстрацію вказаного автомобіля за ОСОБА_5 ; визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова седан, кузов Z94CU41CABR061627, 2011 року випуску, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсним ; скасувати державну реєстрацію автомобіля за ОСОБА_6 ; визнати за ним, ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова седан, кузов Z94CU41CABR061627, 2011 року випуску ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова седан, кузов Z94CU41CABR061627, 2011 року випуску ; установити режим спільного користування вказаного авто між ним та ОСОБА_3, вилучивши спірний транспортний засіб у ОСОБА_5 та передавши його йому, позивачеві по справі.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3, посилаючись на те, що за час знаходження у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року розірвано, ними була придбана і трьохкімнатна квартира № 36 в будинку № 108, що розташована по вулиці Калиновій в м. Дніпро, просила з врахуванням того, що вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, яка знаходиться на її утриманні, визнати за нею право власності на 2/3 частин вказаного житлового приміщення, а за ОСОБА_2 на 1/3 її частини.

В уточнюючій позовній заяві ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири, а за ОСОБА_2 на 1/4 її частину.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2017 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 на 1/3 її частину. У задоволенні первісного позову ОСОБА_2В відмовлено у повному обсязі. Також цим же рішенням суду з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 130 гривень 68 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги, а позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині розподілу транспортного засобу, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3, яка укладала договір купівлі-продажу транспортного засобу з ОСОБА_4, та сам ОСОБА_4, який є контрагентом за цим договором купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 14.05.2016 року, діяли недобросовісно, матеріали справи в собі не містять.

З таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки він зроблений поверхово, без належного зясування дійсних обставин та зібраних доказів по справі, з матеріалів якої вбачається, що шлюбні відносини між ОСОБА_3 припинилися у березні 2016 року, спірний транспортний засіб ОСОБА_3 було реалізовано ОСОБА_9 14 травня 2016 року, а з позовом до суду про поділ даного транспортного засобу ОСОБА_2 звернувся 18 травня 2016 року, що само по собі свідчить про відсутність згоди ОСОБА_2 на продаж ОСОБА_3 їх авто ОСОБА_4 та про наявність майнового спору між колишнім подружжям за таких обставин.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене, а також те, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, чого при укладанні договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було, такий правочин, на думку судової колегії, має бути визнаним недійсним.

З огляду ж на те, що після укладання недійсного правочину було укладено ще декілька правочинів щодо перепродажу спірного транспортного засобу спочатку ОСОБА_4 ОСОБА_8 20.09.2016 року, а потім 05.11.2016 року ОСОБА_8 ОСОБА_6, то вбачається на думку судової колегії правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший. Але у звязку з тим, що позовних вимог щодо витребування у ОСОБА_6, який є останнім набувачем спірного транспортного засобу, ОСОБА_2 не заявляв, то у частині вилучення транспортного засобу у ОСОБА_8 та визнанні права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного транспортного засобу за кожним, його позовні вимоги задоволені бути не можуть.

Не можна погодитись з висновками суду і в частині розподілу між сторонами спірної квартири.

Так, визнаючи право власності за ОСОБА_3 на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 на 1/3 її частину, суд першої інстанції виходив з можливості відступлення від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки він у цій частині також зроблений поверхово, без належного зясування дійсних обставин та зібраних доказів по справі, з матеріалів якої вбачається, що сторони продовжують сумісно проживати та користуватися спірним житловим приміщенням.

Батько дитини продовжує повноцінно займатися вихованням та утриманням дитини, дбає про її фізичний та духовний розвиток, забезпечує дитину продуктами харчування та одягом.

Органом опіки та піклування чи за рішенням суду особлива форма участі одного з батьків у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, не визначалася.

Також судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 переказував кошти на користь ОСОБА_3, а саме у квітні 2016 року 213,52 грн., у травні 2016 року 228,65 грн., у липні 2016 року 1002,51 грн., у серпні 2016 року 500 грн., у вересні 2016 року 502,51 грн..

З листопада 2016 року ОСОБА_2 сплачував на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини у розмірі, встановленого за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2016 року, 750 гривень щомісячно.

Відповідно до долучених до матеріалів справи квитанцій / Том № 1, а.с. 172 197/ підтверджується і факт участі ОСОБА_2 у додаткових витратах на утримання доньки за період з листопада 2015 року по листопад 2016 року.

Таким чином, з огляду на викладене, а також на те, що відповідно до положень частини 2 статті 70 СК України суд може відступити від засад рівності часток і зменшити частку одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховував, знищував чи пошкоджував спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, і навпаки, суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до 18 років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, доказів на підтвердження чого судом першої інстанції наведено не було, судова колегія вважає, що за викладених обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання розміру часток у спірному житловому приміщенні за кожним із сторін підлягає також скасуванню з ухваленням і у цій частині нового рішення про визнання за кожним із сторін по даній справі права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, п.п.3,4 ст. 309, ст.ст. 313 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2017 року скасувати.

Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова седан, кузов Z94CU41CABR061627, 2011 року випуску, держномер АЕ4309ЕР, укладений 14.05.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним.

Визнати право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В іншій частині позовів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але на нього може бути принесена касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :