Провадження№2/235/336/17
Справа №235/65/17
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2017 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Величко О.В.

при секретарі - Долгопольської А.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Покровськ цивільну справу за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 районної ради у м. Донецьку про визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 районної ради у м. Донецьку про визнання права власності на квартиру. В обгрунтування своїх позовних вмиог вказали, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 1957 від 28.02.2001 року, виданного представництвом фонду державного майна України в м. Донецьку ОСОБА_6 належало 40%, ОСОБА_4 належить 30% та ОСОБА_3 належить 30% вищенаведеної квартири. 20.01.2011 року померла ОСОБА_6 Після її смерті ОСОБА_2 прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.09.2011 року, відповідно до якого вона стала власником 40% квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул.Валентини Терешкової, 37/116. Всі правовстанолюючі документи на квартиру знаходились у ОСОБА_2 Всі правовстановлюючі документи на квартиру находились у ОСОБА_2 Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 77634765 від 03.01.2017 року трикімнатна квартира розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Валентини Терешковой, 37/116 має загальну площу 62,3 кв.м., житлову площу 35,6 кв.м., власниками цієї квартири є ОСОБА_7 частка у власності 30/100, ОСОБА_4- частка у власності 30/100, ОСОБА_2- частка у власності 40/100. В грудні 2016 року ОСОБА_2 дізналась про втрату правовстанолюючого документу на вищевказану квартиру. У зв»язку з тим, що позивачі не можуть відновити право власнсті на частки квартири, просять визнати за ОСОБА_2 право власності на 40/100 частки квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Валентини Терешковой, 37/116, за ОСОБА_3 право власності на 30/100 частки вказаної квартири, та за ОСОБА_4 право власності на 30/100 частки квартири.

Позмивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, просили справу слухати без їх участі ( а.с. 34-38).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_5 районної ради м. Донецьк в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив.

Суд на підставі ст.. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення, оскільки належним чином повідомлений про день і час слухання справи відповідач не зявився в судове засідання, а представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру № 1957 від 28.02.2001 року ОСОБА_6 є власником 40% квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк-120, вул. В. Терешковой, 37/116; ОСОБА_4 є власником 30% вказаної квартири, ОСОБА_7 30% квартири. ( а.с. 15)

ОСОБА_8 свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-НО від 22.12.2006 року ОСОБА_9 уклав шлюб з ОСОБА_7, після реєстрації якого останній присвоєно прізвище ОСОБА_3 ( а.с. 12).

ОСОБА_8 з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 30/100 частини; ОСОБА_7 30/100 частини; ОСОБА_6 40/100 частини квартири ( а.с. 16).

Після смерті ОСОБА_6, яка померла 20.01.2011 року ( а.с. 17) спадщину у вигляді 40/100 вищевказаної квартири прийняла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом ( а.с. 18) та витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно ( а.с. 18,19).

ОСОБА_8 Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власниками квартири АДРЕСА_2, значаться ОСОБА_7- 30/100 частини квартири; ОСОБА_4 30/100 частин квартири; ОСОБА_2 40/100 частини квартири ( а.с. 22-23).

Відповідно до правил ст.ст. 15,16, ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачено ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно, зокрема, на квартиру або жилий будинок.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України право на позов з підстав втрати правовстановлюючого документа виникає у особи, яка фактично володіє спірним майном у тому разі, коли таке право не оспорюється іншими особами, тобто за відсутності обставин, які свідчать про наявність у них права вимоги щодо спірного майна та за відсутності можливості отримання дублікату правовстановлюючого документа.

Відповідно до п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається, ким та яким чином оспорюється дійсність укладеного договору купівлі-продажу та право власності на вказаний об'єкт нерухомості відповідачами.

Зазначивши в позовні заяві факт втрати правовстановлюючих документів на квартиру, які знаходились у ОСОБА_2, представник позивача в судовому засіданні взагалі не зміг пояснити обставини втрати документів, не надано належних доказів ( довідка з міліції про звернення про втрату документів, оголошення у пресі і інше), підтверджуючих даний факт.

Окрім того, суд зазначає, що дублікат свідоцтва про право власності оформляється в разі втрати оригіналу на підставі звернення заявника та архівних документів, які зберігаються в органах, що видали свідоцтво про право власності, а також довідки з органу внутрішніх справ, якщо законодавством передбачене обовязкове повідомлення цих органів про втрату (викрадення) оригіналу свідоцтва. За загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа, лише субєкт, що видав такий документ, може видати його дублікат або архівна установа.

Суд також звертає увагу на той факт, що відповідно до ст.. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( зі змінами) будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса.

ОСОБА_8 із ч. 1 ст. 53 та ч.5 ст.8 Закону України «Про нотаріат»у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії, видається дублікат втраченого документа.

Будь яких доказів про звернення позивачів до відповідних установ, зокрема до нотаріальної контори або нотаріального архіву, який станом на день розгляду справи зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, інших архівних установи про видачу дублікату правовстановлюючих документів суду не надано.

Отже, позивачі, звертаючись до суду, не правильно обрали спосіб захисту свого права, оскільки факт втрати оригіналу правовстановлюючого документу не доведено в судовому засіданні, а відсутність доказів щодо звернення позивачів до відповіданих установ про видачу дублікатів правовстановлюючих документів, свідчить про передчасність звернення до суду.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 районної ради у м. Донецьку про визнання права власності на квартиру.

На підставі викладеного, керуючись ст. 328 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 174, 209, 212, 214-215, 218 , 224 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 районної ради у м. Донецьку про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: