Справа № 128/2950/16-ц
24 квітня 2017 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області
головуючого-судді Ганкіної І.А.,
за участі секретаря Жигарової Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів, -
В судове засідання 24.04.2017 року представник позивача ОСОБА_3 не з'явилася, попередньо подала суду заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі та без участі її довірительки, в заяві представник також зазначила, що проти винесення заочного рішення не заперечує.
Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач ФОП ОСОБА_2 в судові засідання не з'являвся жодного разу без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до норм ч. 5 ст. 74 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи, заяв про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Таким чином, врахувавши думку представника позивача, викладену у поданій через канцелярію суду письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
У рішенні «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року Європейський суд з прав людини виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду. Суд повторює, що пункт 1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Як вбачається з ксерокопії Погодження про завдаток на покупку (установку) металопластикових вікон № 234-340Аі/1 від 06.05.2015 року, ОСОБА_1 (замовник) видала, а ПП Бойко ОСОБА_5 (постачальник) отримав завдаток в сумі 100 (сто) грн. В погодженні прописано, що у випадку відмови замовника від замовлення, сума завдатку залишається на погашення витрат за виконані роботи (доставку, роботи по заміру, складання схем-креслення. Погодження скріплено підписами ОСОБА_6, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та печаткою ФОП ОСОБА_6 (а.с.4).
Замовлення ОСОБА_1 було оформлено виконавцем робіт ОСОБА_2, що підтверджується ксерокопією бланку замовлення б/н від 12.05.2015 року (а.с.5).
Відповідно до ксерокопії квитанції від 06.06.2015 року замовник ОСОБА_1 внесла завдаток в сумі 100 (сто) грн. (а.с. 3).
Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються главою 63 ЦК України.
Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Договір про надання послуг є консенсуальним, оскільки він вважається укладеним не з моменту передачі певної речі (виконання послуги), як це властиво реальним договорам, а з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).
Вимоги до форми договору встановлені ст. 639 ЦК України.
Так, згідно частин 1, 2, 3 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Оспорюваний договір про надання послуги був укладений між сторонами в письмовій формі.
Позивач висловила пропозицію щодо виготовлення та монтажу їй металопластикових вікон, а відповідач прийняв дану пропозицію, надавши позивачу квитанцію на суму передоплати за проведення замірів в розмірі 100 грн. та вчинивши певні дії на виконання даного договору (провів заміри).
Відповідно до ч. 2 ст. 902 ЦК України у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Таким чином, згідно умов оспорюваного договору відповідальним перед позивачем за його порушення, у випадку встановлення такого порушення, є відповідач ФОП ОСОБА_2
Нормами статті 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.
Згідно позовної заяви, станом на дату звернення з даним позовом до суду - 12.08.2016 року відповідач металопластикові вікна позивачу не виготовив та не встановив.
Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України.
Частиною 2 статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Згідно ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
Так, частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Судом також встановлено, що пунктом 3.2 розділу 3 спірного договору визначено, що після виконання п. 3.1 Виконавець зобов'язується передати у власність Замовника виготовлені Вироби на протязі 20 робочих днів з моменту укладення договору. У випадку, якщо Вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація, непрямі кути, шпроси, тонування, арочний гиб і т.і.) строк передачі у власність Замовника виготовлених Виробів збільшується до 30 робочих днів, а пунктом 3.1 вказаного розділу визначено, що Замовник зобов'язується сплатити вартість Виробів, що складає 7085 (сім тисяч вісімдесят п'ять) грн. Вказані кошти позивачем на рахунок відповідача в повному обсязі внесено не було, що нею не заперечується згідно позовної заяви та не потребує доказування у відповідності до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Крім того, жодних доказів того, що позивач зверталась до відповідача з пропозицією повної оплати замовлення для його повного виконання, нею суду не надано.
Таким чином, оскільки позивачем не було виконано вимоги пункту 3.2 розділу 3 спірного договору, а саме: не внесено всю суму коштів на рахунок відповідача, то відповідно невиконання відповідачем вимог пункту 3.3 розділу 3 оспорюваного договору не є істотним порушенням договору та не може бути підставою для розірвання договору за рішенням суду.
Крім того, статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.
Також, згідно вимог п. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Станом на 24.04.2017 року жодних дій щодо виконання своїх зобов'язань за оспорюваним договором від 12.05.2015 року відповідачем не проводиться, позивач вже майже два роки не може отримати своє замовлення - виготовлення та монтаж їй пластикових вікон.
Згідно частини 1 статті 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.
Однак, заявляючи вимогу про стягнення коштів в розмірі 5100 грн. позивачем не було надано суду доказ, а саме: розрахунковий документ, який повинен видаватись при здійснені розрахунків суб'єктами господарювання для підтвердження факту надання послуги.
Надана позивачем квитанція від 06.06.2015 року на суму 100 грн. не є належним та допустимим доказом, відповідно до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки у порушення пов'язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми № ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)» (далі Положення) не містить установлених у цьому Положенні обов'язкових реквізитів, які б надавали підстави віднести дану квитанцію до класу розрахункових документів, а саме: у ній неповністю зазначено найменування платника, зазначено лише «Замовник - ОСОБА_1», відсутній напис «Розрахунок провів», рядок для підпису особи, яка здійснює розрахунки та «Сума отримана за товар (послугу)».
Відповідно п.3 Положення у разі відсутності в документі хоча б одного з обов'язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не приймається як розрахунковий.
Крім того, квитанцію на суму 5100 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача як внесений нею завдаток для виконання її замовлення, позивачем суду не надано. Факт зарахування вказаних коштів на рахунок відповідача позивачем не підтверджено будь-якими іншими належними та допустимими доказами.
Таким чином, доказу того, що кошти в сумі 5100 (п'ять тисяч сто) грн. були прийняті відповідачем як аванс за вказаною квитанцією готівкою, чи переведені через банківську установу на рахунок відповідача суду не подано.
В зв'язку з зазначеним, суд вважає позов не доведеним та таким, що не підлягає задоволенню.
Згідно положень ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним судові витрати на сплату судового збору, від сплати якого звільнена позивач, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 15, 610, 639, 651, 653, 901-903, 906, 907 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 158, 197, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів - відмовити.
Судові витрати на сплату судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

СУДДЯ: І.А. Ганкіна