Єдиний унікальний номер 229/4374/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1685/2017
Головуючий в 1 інстанції Панова Т.Л. Єдиний унікальний номер 229/4374/16-ц
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/775/1685/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі

головуючого судді: Папоян В.В.

суддів: Біляєвої О.М., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Глушка С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області, в режимі відеоконференції з Дніпровським районним судом м. Києва, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 червня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Донметалзбут», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним правочин щодо перерахування грошових коштів ТОВ «Донметалзбут» на фізичній особі ОСОБА_4 від 08.10.2014року у розмірі 149 999грн; визнати недійсним договір банківського вкладу «НВУ» № 853527/2014 від 09.10.2014року та договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № 2564 від 09.10.2014року укладені між банком та ОСОБА_3; застосувати до зазначених правочинів наслідки недійсності правочинів.

В обґрунтування вимог зазначили, що 03 жовтня 2014року постановою Правління НБУ від 631/БТ, було заборонено банку, як проблемному, проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів, укладених до набрання чинності зазначеною Постановою, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.

З 21 листопада 2014 року у ПАТ «ВіЕйБі банк» було запроваджено режим тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку на яку Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» покладено обовязок забезпечити перевірку правочинів (договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (договорів), що є нікчемними.

В результаті перевірки було встановлено що ПАТ «ВіЕйБі Банк» разом з відповідачами здійснили ряд операцій, в результаті яких збільшилася гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

А саме, 08 жовтня 2014 року з поточного рахунку ТОВ «Донметалзбут» №0028 , який обслуговувався у ПАТ «ВіЕйБі банк» на поточний рахунок ОСОБА_4 були перераховані грошові кошти у розмірі 149 999 грн. з призначенням платежу: оплата по договору зворотної фінансової допомоги від 08.10.2014г. 09 жовтня 2014року ОСОБА_4 звернувся із заявою на видачу готівки у вказаному розмірі та в цей же день між ПАТ «ВіЕйБі банк» та ОСОБА_3 було укладено два договори банківського вкладу. Договір банківського вкладу «НВУ» № 853527/2014 на умовах депозитного продукту «НВУ-пілот» за яким сума початкового вкладу складала 149 999грн. Та договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № 2564 за яким на імя Вкладника відкрито іменний вкладний рахунок.

Вважають, що вказані правочини укладені на підставі зловмисної домовленості сторін з метою збільшення гарантованої суми відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та отримання грошових коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 19 червня 2017 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне зясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування скарги посилається на те, що оспорюванні правочини укладені з порушенням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» внаслідок зловмисної домовленості сторін з метою збільшення гарантованої суми відшкодування за вкладами фізичних за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Статтею 627 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

При розгляді справи встановлено, що за договором поворотної фінансової допомоги від 08.10.2014 р. ОСОБА_4 отримав від ТОВ «Донметалзбут» 149 999,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 1209 від 08.10.2014 р.

09.10.2014 р. між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено Договір банківського вкладу «НВУ» № 853527/2014 щодо розміщення грошових коштів на депозитному рахунку в ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № 2564. Згідно копії квитанції № 403995 від 09.10.2014 р. вбачається, що вкладником ОСОБА_3, особисто, внесені кошти в сумі 149 999,00 грн. на вклад відповідно угоди № 853527/2014 від 09.10.2014 р.

24.10.2014 р. ОСОБА_3 депозитний договір було достроково розірвано та, відбулося дострокове повернення вкладу і кошти в сумі 149 999,00 грн. перераховано на власний поточний рахунок 02564. за угодою № 853527/2014, що підтверджується копією меморіального ордеру № 1771184 від 24.10.2014 р.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що оспорюванні правочини укладені з порушенням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та підстави для визнання правочинів недійсними встановлені ст. 203, 215, 232 ЦК України, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог, відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання апеляційної скарги на ч.1 ст. 215 ЦК України оскільки відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» яким врегульована процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку, тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

За пунктом 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тобто, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Стаття 36 цього Закону регулює наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

З матеріалів справи убачається, що постановою правління Національного Банку України № 631/БІ від 03 жовтня 2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» віднесено до категорії проблемних та встановлені обмеження щодо його діяльності, зокрема, не допускати проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів, укладених до набрання чинності цією постановою, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.

Постановою правління Національного Банку України №733 від 20 листопада 2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних і з 21 листопада 2014 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію.

15 лютого 2015 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №35 продовжено строк дії тимчасовою адміністрації в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

22 лютого 2016 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №213 продовжено строк дії тимчасової адміністрації в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

20 березня 2015 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №63 було почато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку.

Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.2012 р., що діє зі змінами і доповненнями, абзацами 5 та 6 пункту 1.18 глави 1 розділу 3, передбачено перелік правочинів виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану неплатоспроможного банку, який повністю відповідає переліку зазначеному в ч.3. ст. 38 Закону.

Відповідно до частини 2 статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення виконує повноваження органів управління банку, приймає до свого відання майно (кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу та виконує функції з управління та реалізації майна банку, у встановленому законодавством порядку вживає заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб (п.п. 1, 2, 5 ч. 1 статті 48 Закону).

З 21 листопада 2014 року розпочато процедуру введення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «ВіЕйБі Банк» і з цього часу банк не мав права здійснювати ведення рахунків фізичних та юридичних осіб, тобто фактично позбавлений права виконувати будь-які операції по рахунках власних клієнтів, у тому числі здійснювати розміщення вкладу.

20 березня 2015 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №63 було почато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_2.

Оспорюванні банком угоди були вчиненні до початку процедури ліквідації (20 березня 2015 року) та до введення тимчасової адміністрації (20 листопада 2014 року).

Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення, визначаються нормативно-правовими актами Фонду (частина 3 статті 38 цього Закону).

Згідно частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до частини 4 статті 38 Закону Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 Закону про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів щодо витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки оспорюванні правочини не відносяться до переліку правочинів визначених у ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і були укладені в жовтні 2014 року посадовими особами банку, які мали право вчиняти правочини платоспроможного на той час банку, а процедуру виведення банку з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації розпочато лише з 21 листопада 2014 року, а тому твердження позивача щодо їх нікчемності на підставі цієї норми закону є безпідставним.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання апеляційної скарги, що вказані правочини є недійсними оскільки укладені внаслідок злочинної домовленості сторін, так як відповідно до ст.. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто за змістом зазначених норм закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди.

Решта доводів і обставин, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх досліджені та встановлені були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і обєктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам Закону. Тому апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню як необґрунтована, а рішення суду підлягає залишенню без змін як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя В.В. Папоян

Судді О.М. Біляєва

ОСОБА_5