"16" листопада 2017 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Сенатороваа В . М .,
при секретарі - Явнюк К. Р .,
позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позову зазначив, що йому належить спірний будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08.2017 року серії НМЕ 918405. Відповідачі є лише зареєстрованими у будинку, але ніколи фактично не мешкали за вказаною адресою, що перешкоджає йому здійснювати користування належною йому квартирою.
Позивач та його представник ОСОБА_2, діючи на підставі договору, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час, дату і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявку суду не повідомили, у зв'язку з чим суд за наявності згоди представника позивача та позивача вирішив розглянути дану справу у заочному порядку.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є сусідкою померлої ОСОБА_6, яка довгий час там проживала одна. Рік назад сильно захворіла, потрапила до лікарні та померла. Відповідач по справі ОСОБА_3 проживала з нею коли була маленька, вийшла заміж та поїхала 10 років назад. Ніхто померлу не навідував, зокрема відповідачі, її здоров'ям та життям не цікавилися. Похованням займався позивач.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_6 та що їй відомо, що вона проживала там із своїм сином та невісткою, а відповідачі у справі взагалі там не проживали, ОСОБА_3 лише інколи навідувала померлу.
Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника та свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.
Згідно свідоцтва про смерть від 04.03.2017 року серії І-ВЛ №579180 03.02.2017 року померла ОСОБА_6 / а.с.22/
Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач є власником 51/100 частки житлового будинку №35 з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08.2017 року серії НМЕ 918405. / а.с. 29/
Судом досліджено, що відповідачі зареєстровані за зазначеною вище адресою згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 27.01.2017 року. / а.с. 34/
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника; з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Отже, судом встановлено, що відповідачі не є власниками спірного майна, не мешкають в квартирі АДРЕСА_3.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Оскільки, позивач є власником квартири, а відповідачі лише є зареєстровані, не є членами сім'ї нового власника, не проживють у ній без поважних причин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Доказів зворотного відповідачі суду не надали.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.
З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України та клопотання позивача про покладення судових витрат на нього, суд, судовий збір не стягує з відповідачів на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 321, 391,405 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою №2 у будинку №35 по вул. Кольцовській у м. Харкові, що належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою №2 у будинку №35 по вул. Кольцовській у м. Харкові, що належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -