Провадження № 22-ц/780/4486/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 07.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із зазначеною позовною заявою у відповідності до норм ст. 1054 ЦК України та просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору в розмірі 128 698,93 грн., суму судового збору та кошти, витрачені за розміщення оголошення в засобах масової інформації у розмірі 630,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29.09.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 29.09.2006 року, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 3000,00 дол. США з розрахунку 24 % річних на строк з 29.09.2006 року по 28.03.2008 року.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором, позичальником за яким є відповідачка.

Позивач посилаючись на те, що відповідачка умови кредитного договору належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 25.06.2015 року за нею наявна заборгованість в сумі 128 698,93 грн., просив вказані кошти стягнути у судовому порядку, поклавши на відповідачку і витрати повязанні з розглядом справи.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість в розмірі 128 698 ,93 грн., судові витрати в розмірі 630 грн., а судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь держави.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 01 серпня 2017 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із вказаним заочим рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, зокрема в частині пропуску позивачем строку позовної давності.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги та просили заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» з підстав пропуску строку позовної давності.

Представник позивача у справі ОСОБА_4 заперечила щодо доводів апеляційної скарги та зазначила, що відповідачка не виконала взяті на себе зобовязання щодо повернення отриманого кредиту та відсотків тому просила залишити в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в частині стягнення з ОСОБА_2 128698 грн. 93 коп. суд першої інстанції прийшов до висновку про законність, обґрунтованість та доведеність вимог позивача.

Однак, погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 29.09.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачкою ОСОБА_2В укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 3000,00 дол. США на строк з 29.09.2006 року по 28.03.2008 року з нарахування 24 % річних за користування вказаними коштами. Також сторонами при укладенні та підписанні договору було погоджено графік повернення позичальником вказаних коштів позикодавцю в строк до 28 березня 2008 року (а.с.5-15)

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором, позичальником за яким є ОСОБА_2 (а.с.20-22)

Позивач просив стягнути заборгованість з відповідача, яка становить станом на 25.06.2015 року в сумі 128 698 грн. 93 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом 38 825, 88 грн.; сума заборгованості за відсотками - 55 991,93 грн.; пеня 31 560,67 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу 950,17ррн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках- 1370,27 грн.

Стягуючи вказану заборгованість суд першої інстанції належним чином не перевірив дотримання позивачем норм матеріального права в частині дотримання вимог щодо строків звернення до суду за захистом порушеного права.

З матерілів справи вбачається, що 16 грудня 2015 року відбувся заочний розгляд справи у відсутність відповідачки, у звязку з чим остання не мала можливості надати пояснення по вказаному спору та подати відповідні заперечень по суті спору, та заявити відповідні клопотання.

У липні 2017 року відповідачка у порядку визначено ст. 228, 229 ЦПК України до Білоцерківського міськрайонного суду подала заяву про перегляд заочного рішення від 16 грудня 2015 року у вказаній справі, в якій серед іншого просила суд першої інстанції при розгляді справи врахувати вимоги ст. 267 ЦК України щодо пропуску позивачем строку позовної давності і з цих підстав просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Однак, місцевий суд залишив подану ОСОБА_2 заяву без задоволення, а заочне рішення без змін.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Колегія суддів вважає висновок суду та обставини перегляду заочного розгляду справи такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального законодаства.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з пунктом 1.2.2 кредитного договору (а. с. 5) сторони вказаного договору погодили, що позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути Банку кредит у повному обсязі у терміни, встановлені графіком погашення кредиту ( додаток №1 до Договору), але не пізніше 28 березня 2008 року. (а.с. 5)

З наданого 06 листопада 2017 року представником ПАТ «Дельта Банк» розрахунку заборгованості по кредитному договору вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 як позичальник належним чином свої зобов"язання перед кредитором у повному обсягу не виконала та станом на час зверненя до суду заборгованість віповідачки перед позивачем ПАТ «Дельта Банк», як новим кредитором становить 128698 грн. 93 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом 38 825, 88 грн.; сума заборгованості за відсотками - 55 991,93 грн.; пеня 31 560,67 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу 950,17ррн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках- 1370,27 грн.

Разом з тим, із вказаного розрахунку вбачається, що за період з грудня 2011 року і до дня звернення до суду вересня 2015 року відповідачка у справі ОСОБА_2 будь-яких платежів на користь ПАТ «Дельта Банк» не здійснювала, а Банк в межах строків позовної давності визначених ст. 257 ЦК України не звертався до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, з матеріалів справи вбачається, що починаючи з дня набуття права вимоги за вказаним кредитним договором, 08 грудня 2011 року і до часу звернення позивачем до суду відповідачка не виконувала свої зобовязання щодо повернення суми кредиту та інших платежів визначених умовами договору, а позивач до суду з позовом звернувся лише у вересні 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності .

Подаючи 17 липня 2017 року заяву про перегляд заочного рішення відповідачка заявила вимогу про застосування строків позовної давності до вимог ПАТ "Дельта Банк", що відповідно до вимог ст. 267 ч.4 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Тким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 704 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення .

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» юридична адреса 01133 м. Київ, вул. Щорса, 36-Б на користь ОСОБА_2 704 грн. сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги у вказаній справі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_5