Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пракуда ІринаВікторівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевська Ірина Олегівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу за касаційними скаргами приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевської Ірини Олегівни та представника ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до якого продано житловий будинок загальною площею 286,6 кв. м по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до якого продано земельну ділянку площею 0,1589 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за вказаною вище адресою.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 06 березня 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час шлюбу у 2004 році ними була придбана земельна ділянка, площею 0,1589 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 на якій був побудований житловий будинок загальною площею 286,6 кв. м.

У березні 2015 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 будинок, у якому вони проживали разом із дітьми, та земельну ділянку.

Посилаючись на те, що згоди на укладення вказаних правочинів не надавала, у нотаріуса присутньою не була, а також не знала про продаж ОСОБА_11 їх спільного майна, просила позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу будинку, розташованого по АДРЕСА_2 та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1589 га за зазначеною вище адресою, укладені 12 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі приватний нотаріус ВасилевськаІ.О. просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову,

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга приватного нотаріуса ВасилевськоїІ.О. підлягає задоволенню, а касаційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із 06 березня 1992 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

25 лютого 2004 року ОСОБА_4 отримав державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, що розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

28 квітня 2006 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_3

13 серпня 2014 року ОСОБА_4 отримав технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4

05 вересня 2014 року Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області було видано довідку про те, що у будинку АДРЕСА_5 станом на 05 вересня 2014 року ніхто не зареєстрований та не проживає.

02 вересня 2014 року від імені ОСОБА_3 було написано заяву, якою вона надала згоду на продаж будинку АДРЕСА_6 та земельної ділянки, на якій він розташований, та укладення договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна за ціною та на умовах їй відомих, а також на передання в іпотеку та укладення договору іпотеки вищевказаного нерухомого майна, на умовах, їй відомих, яка була засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О., зареєстровано у реєстрі за № 745.

12 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений попередній договір про укладення у майбутньому договорів купівлі-продажу спірних будинку та земельної ділянки.

12 вересня 2014 року між ОСОБА_4, та ОСОБА_5 укладено договори купівлі-продажу будинку АДРЕСА_7 та земельної ділянки, площею 0,1589 га, на якій він розташований, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № № 1923 та 1925 відповідно.

23 червня 2015 року ОСОБА_3 подала до Обухівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області заяву про вчинення злочину, у якій зазначила, що ОСОБА_4 змусили обманним шляхом підписати договір про продаж ОСОБА_5 спільного з нею (позивачкою) майна - будинку АДРЕСА_8

Згідно з висновком експертизи від 30 жовтня 2015 року, проведеної у рамках кримінального провадження, рукописний напис та підпис у заяві ОСОБА_3 про згоду на продаж вищезазначеного нерухомого майна на бланку серії НАЕ 019514, у графі «підпис» виконано не ОСОБА_3, а іншою особою.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оспорювані правочини укладені ОСОБА_4 без додержання вимог ст. 65 СК України, тому відповідно до ст. 215 ЦК України є недійсними.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України вищевикладені положення закону не врахував, не звернув уваги на те, що на час укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі й не встановив, чи діяв ОСОБА_4 під час укладення договорів щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором ОСОБА_5 недобросовісно, чи було відомо останній, що спірне майно є спільним майном подружжя і що ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на його продаж.

Також, поклавши в основу рішення суду висновок експертизи від 30 жовтня 2015 року, проведеної у рамках кримінального провадження за постановою слідчого слідчого відділу Печерського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, суд не звернув уваги на те, що у висновку вказано, що підписи від імені позивачки у заяві про надання нею згоди виконані ймовірно не ОСОБА_3, а іншою особою. Категоричного висновку про виконання підписів не позивачкою експертом не зроблено.

Суд залишив поза увагою і той факт, що висновок експерта є одним із доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 5 ст. 147, ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року у даній справі за клопотанням ОСОБА_3 була призначена судово-почеркознавча експертиза.

Проте, суд, всупереч вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 № 53/5, не забезпечив належне її проведення, не здійснив надання експертній установі відібраних у ОСОБА_3 зразків підписів та відповідних записів, у зв'язку із чим вказана судова експертиза проведена не була, її висновки у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. І саме такий запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

У своїх поясненнях приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ВасилевськаІ.О. зазначала, що таким доказом звернення саме ОСОБА_3 до неї та вчинення нею нотаріальної дії - засвідчення справжності підпису ОСОБА_3 на заяві про її згоду на продаж будинку та земельної ділянки - є запис від 02 вересня2014 року № 745 та проставлений ОСОБА_3 особистий підпис у графі «7» у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2014 рік № 1 та реквізити документів, а саме її паспорту, за яким було встановлено її особу - у графі «4» у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2014 рік № 1.

В ухвалі про призначення експертизи від 19 жовтня 2015 року, всупереч заявленому приватним нотаріусом клопотанню, суд першої інстанції не поставив експертній установі у перелік питань питання щодо надання висновку, чи виконано запис і підпис у Реєстрі нотаріальних дій ОСОБА_3.

Між тим, висновок експерта, на який послався суд у своєму рішенні, таких даних також не містить.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд на зазначене уваги не звернув.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевської ІриниОлегівни задовольнити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик