Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Григоренка М.П., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ № 28-к від 4 травня 2016 року, виданий виконуючим обов'язки директора ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера з 4 травня 2016 року у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод".

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпусту у розмірі 6556 грн. 59 коп. з проведенням відповідних відрахувань до державних цільових фондів.

Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 травня 2016 по 19 серпня 2016 року у розмірі 8872 грн. 36 коп. з проведенням відповідних відрахувань до державних цільових фондів.

Стягнуто з ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1500 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3300 грн. та 551 грн. 20 коп. судового збору.

Стягнуто з ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" в дохід держави судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп.

В поданій апеляційній скарзі ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" вказує, що рішення в частині скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення з нього середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат було ухвалено судом з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також неповним та необ'єктивним дослідженням доказів.

Звертає увагу на те, що на момент повідомлення позивачки про заплановане її скорочення їй було відомо про свою вагітність, однак з невідомих причин вона з 18.02.2016 року по 4.05.2016 року не надавала жодного медичного висновку про її вагітність.

Твердження ОСОБА_1 про те, що довідку про вагітність вона надавала начальнику відділу кадрів, але її в неї не прийняли, нічим не підтверджені та не відповідають дійсності, оскільки всі документи, які позивачка хотіла офіційно подати, вона подавала лише через канцелярію підприємства, де вони реєструвались секретарем.

Вважає, що оскільки на момент звільнення позивачки жодних, підтверджуючих її вагітність документів нею надано не було, то наказ № 28-к від 4 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників є законним та виданим відповідно до чинного законодавства України.

Позивачкою не надано жодних обґрунтувань та доказів понесених нею моральних збитків чи інших втрат, що собою являють та в чому полягали додаткові зусилля для організації нею свого життя.

Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів понесення судових витрат, які були стягнуті на її користь рішенням суду.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вказаних вимог відмовити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулось з порушенням чинного законодавства та законних прав позивача, оскільки остання на час звільнення була вагітною і звільнена без дотримання вимог ст. 184 КЗпП України.

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації являється безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді.

При цьому для застосування ч. 3 ст. 184 КЗпП України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи, а не на час розгляду справи. Застосування даної норми не ставиться в залежність і від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Судом встановлено, що з 27 квітня 2015 року ОСОБА_1 прийнята відповідачем на роботу на посаду економіста з фінансових питань обліково-фінансового відділу, з 10 червня 2015 року - переведена на посаду заступника головного бухгалтера цього ж підприємства, а з 11 квітня 2016 року призначена на посаду головного бухгалтера ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" на підставі наказу № 21-к.

18 лютого 2016 року заступника головного бухгалтера ОСОБА_1 ознайомлено з наказом в.о. директора ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" №9 від 17 лютого 2016 року "Про заплановане скорочення чисельності і штату працівників" та попереджено її про скорочення з 1 травня 2016 року.

Наказом в.о. директора ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" № 28-к від 4 травня 2016 року головного бухгалтера ОСОБА_1 звільнено з роботи з 4 травня 2016 року в зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП (а.с.3).

4 травня 2016 року ОСОБА_1 на адресу ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" було надіслано цінний лист 972 з описом, в якому була вкладена заява-повідомлення про її вагітність та копія перенатальної діагностики розвитку плоду.

5 травня 2016 року позивачка звернулась до ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" із заявою, в якій просила надати в письмовому вигляді обгрунтування причини її звільнення всупереч ст. 184 КЗпП України, згідно якої звільнення вагітних жінок не допускається.

Відповідно до довідки № 44 від 10 травня 2016 року виданої жіночою консультацією № 1 пологового будинку Рівненської міської ради ОСОБА_1 знаходиться на обліку по вагітності і строк вагітності складає 16 тижнів (а.с.5).

За наведеного, встановивши, що на день звільнення ОСОБА_1 з роботи з ініціативи власника вона перебувала у стані вагітності, суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про звільнення позивачки з порушенням вимог закону та наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення, а також поновлення позивачки на роботі із стягненням з відповідача на її користь середнього заробітку на час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про неповідомлення позивачкою про свою вагітність та відсутність на підприємстві на момент її звільнення жодних підтверджуючих вагітність документів не заслуговують на увагу, оскільки наявність вагітності на час звільнення є безумовною підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду, що допущені відповідачем порушення законних прав позивачки на працю вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, порушили її нормальні життєві зв'язки та призвели до моральних страждань, а тому місцевий суд, виходячи з характеру та обсягу моральних страждань позивачки, засад розумності, виваженості і справедливості, вірно стягнув з відповідача 1500 грн. моральної шкоди.

Доводи відповідача про ненадання позивачкою доказів, понесених нею судових витрат, спростовуються наявними в матеріалах справи квитанцією від 7.06.2016 року про сплату судового збору в розмірі 551,2 грн. (а.с. 15) та квитанцією до прибуткового касового ордеру №б/н від 11.10.2016 року (а.с. 126-1), згідно якої ОСОБА_1 сплатила адвокату ОСОБА_2 3300 грн. за правову допомогу.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпусту сторонами не оскаржується, однак воно постановлено з порушенням норм матеріального права, що є підставою для апеляційного суду вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Стягуючи належні позивачці кошти, які підлягали виплаті позивачці на час її звільнення, суд першої інстанції не врахував, що при звільненні ОСОБА_1 нарахована вихідна допомога у розмірі 3200грн., яка за ст. 44 КЗпП України підлягає виплаті працівникові, який звільняється та стягнув належні їй всі кошти, відрахувавши обовязкові платежі до бюджету.

При визнанні звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, останній права на отримання вихідної допомоги не має, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3200 грн. вихідної допомоги, не можуть бути задоволені.

Крім цього, згідно роз'яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно зі ст. 168.3 Податкового кодексу України розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем).

Таким чином, відповідач заборгував нараховані, але не виплачені кошти, які складаються: із заробітної плати за квітень 2016 року в сумі 3200грн., заробітної плати за травень 2016 року в сумі 168,42грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 1576,41грн. (а.с.31), всього 4944грн.83коп. Вказані суми підлягають стягненню з відповідача і це не є виходом за межі позовних вимог в розумінні ст.11 ЦПК України.

Відповідно до останній раз змінених позовних вимог (а.с.124 ) позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 5.05.2016року по 19.08.2016року у сумі 8872,36грн., з вже вирахуваними прибутковим податком та військовим збором.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з наданого позивачкою розрахунку та стягнув його, також відрахувавши всі обовязкові платежі до бюджету, що суперечить нормам ст.168.3 Податкового кодексу України.

Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.95р. №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Термін розрахунку останні два робочих місяці (ч.2,3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100), тобто березень-квітень 2016 року.

Відповідно до довідки відповідача №12 від 10.05.2016року заробіток позивачки у березні становив 3204,49грн., у квітні-3200грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає: 3204,49+ 3200 грн. : 43 робочі дні за два місяці (21 роб.дн. у квітні та 22 роб. дн. у березні 2016 року) = 148,94грн. ( п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100)

Відповідно до вимог, вимушений прогул з 5.05.2016року по 19.08.2016року становить 74 робочих дні, а тому загальний розмір середнього заробітку за його час складає 11 021грн. 56 коп. (148грн. 94 коп. ? 74)

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення належних позивачці коштів при звільненні та середнього заробітку за час її прогулу підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 310, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, 44 КЗпП України, ст.168.3 Податкового кодексу України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за квітень і травень 2016року в сумі 3368(три тисячі триста шістдесят вісім )грн.42коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1576(одна тисяча пятсот сімдесят шість)грн.41коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 5.05.2016року по 19.08.2016року в сумі 11 021(одинадцять тисяч двадцять одну)грн. 56 коп., всього 15 966(п'ятнадцять тисяч девятсот шістдесят шість)грн.39коп. без виключення сум на податки, збори та обов'язкові платежі, справляння і сплата яких є обов'язком роботодавця.

ОСОБА_1 в позові до Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" про стягнення вихідної допомоги в сумі 3200грн. відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4