Справа № 369/4364/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4976/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 28.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила встановити факт проживання її та ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 1975 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; надати їй, як спадкоємцю за законом четвертої черги, право на спадкування після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцем за законом першої черги ОСОБА_3; визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що з 1975 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, допомагали одне одному у придбанні ліків, вона забезпечувала харчуванням та доглядом ОСОБА_4, який мав ряд захворювань. Вказувала, що вони разом почали проживали у квартирі АДРЕСА_1, площа якої складала близько 20 кв.м. та належала ОСОБА_4 на праві власності. За час спільного проживання вона та ОСОБА_4 спільною працею та за спільні кошти добудували вказаний будинок та зробили ремонт, внаслідок чого його площа збільшилась приблизно до 90 кв.м. Зазначала, що будівництво фактично не завершене і на сьогоднішній день. Вважала, що спірна квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки квартира істотно збільшилось у вартості за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, а тому її частка становить 1/2 частини спірної квартири.

Позивач зазначала, що за життя ОСОБА_4 хворів на цукровий діабет, мав інвалідність ІІ групи, переніс два інфаркти та два інсульти у 2002-2008 роках. У вересні 2015 року ОСОБА_4 у зв'язку з погіршенням стану здоров`я був госпіталізований до лікарні у м.Боярка, де перебував близько трьох тижнів. У листопаді 2015 року ОСОБА_4 у критичному стані був госпіталізований до Київської обласної клінічної лікарні, де був прооперований та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Посилаючись на те, що через похилий вік та захворювання ОСОБА_4 потребував постійної опіки та догляду, який надавала лише вона, а саме, забезпечувала його харчуванням та медикаментами, прибирала у помешканні, оплачувала медичні процедури, позивач просила надати їй, як спадкоємцю за законом четвертої черги, право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцем за законом першої черги ОСОБА_3

Вказувала, що після смерті ОСОБА_4 до складу спадкового майна входить також інша 1/2 частина спірної квартири АДРЕСА_1. Оскільки спадкоємцями померлого є його син ОСОБА_3 і вона (ОСОБА_2.), а відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, позивач просила визнати за нею право власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов про встановлення факту проживання однією сім'єю, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її з ОСОБА_4 лише з вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між нею та ОСОБА_4 у період з 1975 року по вересень 2015 року склалися відносини притаманні подружжю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майнота визнання права на спадкування, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 проживав у квартирі АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок по АДРЕСА_1 є двоквартирним, 1964 року побудови, який розташований на земельній ділянці площею 0,03 га, що належала ОСОБА_4 Вказані обставини підтверджуються листом Чабаніської селищної ради Києво-Святошинського району від 03 серпня 2017 року, витягом з погосподарської книги, рішенням виконавчого комітету Чабаніської селищної ради Києво-Святошинського району від 24 грудня 2013 року №112 «Про встановлення поштової адреси» (а.с.155, 181, 183, т.1). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.175, т.1).

Після смерті ОСОБА_4 до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори 08 квітня 2016 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся його син ОСОБА_3, а 17 травня 2016 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася ОСОБА_2, посилаючись на те, що вона проживала із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу на протязі сорока років (а.с.86, 89, т.1)

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім'ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім'ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчить положення ст. 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Судом першої інстанції встановлено та незперечується сторнами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були знайомі з 1975 року, у вересні 2015 року відповідач ОСОБА_3 допомагав ОСОБА_2 перевозити речі до квартири АДРЕСА_1. Позивач постійно була зареєстрована у м. Києві, де має на праві власності квартиру.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, не навели об'єктивних даних щодо спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4, не конкретизували як вони проживали, який був розподіл прав та обов'язків між ними, чи мали вони спільний бюджет та спільні видатки, чи набули вони у спільну власність будь-яке майно.

Надані позивачем фотознімки (а.с.6-7, т.1) свідчать лише про те, що сторони проводили разом певний час з друзями, спільно святкували день народження. Ці обставини не є підставою для того, щоб вважати, що вони були пов`язані спільним господарством, мали взаємні права та обов`язки і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Не підтверджують вказаних обставин також надані позивачем квитанції про сплату ОСОБА_4 комунальних послуг (а.с.10-40, т.1).

Отже, оцінивши наведені вище докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вони не дають підстав стверджувати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період з 1975 року по вересень 2015 року були пов`язані спільним господарством, мали взаємні права та обов`язки і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

При цьому колегія суддів враховує, що покази свідків про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 тривалий час проживали за адресою місця проживання ОСОБА_4, не є підставою вважати про виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Також суд першої інтанції вірно зазначив, що можливість встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачена Цивільним процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. До цього стаття 273 ЦПК України 1963 року передбачала можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Вказані положення ст.74 СК України набрали чинності з 1 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Нормами чинного на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а вказані правовідносини регулювалися нормами Закону України «Про власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі, працею й коштами у створенні спільної власності.

Обгрунтовуючи вимоги позову про визнаня права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_2 зазначала, що за час спільного проживання вона та ОСОБА_4 спільною працею та за спільні кошти добудували вказаний будинок та зробили ремонт, внаслідок чого його площа збільшилась приблизно до 90 кв.м і фактично будівництво не завершено на сьогоднішній день. Вважала, що спірна квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки квартира істотно збільшилось у вартості за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, а тому частка позивачки становить 1/2 частини спірної квартири.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надала зведений акт, поверховий план будинку станом на 1986 рік, експлікацію, план газопроводу, договір про надання послуг з газопостачання від 07 липня 1998 року, укладений з ОСОБА_4, договір про надання послуг з газопостачання від 02 березня 2004 року, укладений з ОСОБА_4, договір про користування місцевим телефонним зв'язком від 26 вересня 1996 року, укладений з ОСОБА_4, договір про користування електроенергією від 16 січня 2009 року, укладений з ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надані позивачем докази не доводять факту участі позивача у поліпшенні спірного житлового будинку. Позивач не надала належних та допустимих доказів того, який будинок був станом на 1975 рік, який стан будинку станом на 2015 рік, коли і які роботи були проведені, чи отримувались дозволи на проведення даних робіт, чи введений будинок в експлуатацію чи реєстрував ОСОБА_4 право власності на будинок, а якщо будинок незавершений будівництвом, то не вказала який відсоток готовності тощо.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнаня права власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів існування угоди між нею та ОСОБА_4 щодо спільного будівництва, вкладення нею особистих коштів та праці у будівництво спірного житлового будинку.

Залишаючи рішення суду без змін, колегія суддів враховує, що квартира АДРЕСА_1, в якій мешкав померлий ОСОБА_4, за ним на праві власності не зареєстрована, а позивачка не надала доказів, що вказана квартира не є самочинном будівництвом, оскільки самочинне будівництво не породжує право власності.

Відповідно до ст.1259 ЦК України черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину. Фізична особа, яка є спадкоємцем наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом з спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За змістом вказаної норми закону, при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.

Відповідно до вимог ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга отримує право спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Судом першої інстанції інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є сином померлого ОСОБА_4 та спадкоємцем першої черги за законом, а позивачка ОСОБА_2 не є спадкоємцем четвертої черги, оскільки судом встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з вересня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто менше ніж п'ять років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Посилання позивачки на наявність у ОСОБА_4 захворювань не підтверджує того факту, що він перебував у безпорадному стані.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задовленні позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді