У Х В А Л А

14 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано кредитний договір від 2 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», недійсним. Зобов'язано ПАТ «ОТП Банк» повернути ОСОБА_4 отримані від неї за кредитним договором від 2 липня 2008 року грошові кошти у розмірі 26 407 доларів 12 центів США. Визнано договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений 2 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», недійсним. Скасовано державну реєстрацію іпотеки вищезазначеної квартири, за договором іпотеки від 2 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк». Скасовано державну реєстрацію обтяження квартири АДРЕСА_1, за договором іпотеки від 2 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк».

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 8 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалу суду касаційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та процесуального права, а саме: статей 203, 215, 230 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункти 2.1, 25, 3.1, 3.2, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 168 від 10 травня 2007 року, статей 316, 345 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що позивачка з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, а саме ЗАТ «ОТП Банк», отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, що відповідає статтям 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому суди дійшли до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірних договорів кредиту та іпотеки недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивачка не довела введення її в оману під час укладення споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 23 січня 2017 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, які задовольнили позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, укладеним під впливом омани, виходив із того, що під час укладення договору, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту;

- 25 травня 2016 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про недійсність договору про надання споживчого кредиту, оскільки він не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605393/ed_2016_01_01/pravo1/T102300.html?pravo=1>, зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено ОСОБА_3, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_10/pravo1/RE13808.html?pravo=1>. Розрахунок платежів споживача проведений поверхово, банком не надано споживачу графік платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг чи фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, і такий графік між сторонами не підписувався;

- 23 вересня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що на момент звернення позивача до банку із заявою - анкетою про видачу кредиту у фінансовій установі діяла затверджена форма переддоговірної роботи, яка в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» йому надана не була, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах, та прибутковою для банку ануїтетною схемою. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, що виконання спірного правочину направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення не передбачених втрат у боржника, а тому, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи, суди дійшли висновку про наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту;

- 26 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачці не було роз'яснено усіх умов договору, вона помилилася щодо істотних умов договору, зокрема строків та об'єму своїх прав та обов'язків, оскільки графік платежів їй надано не було, а тому кредитний договір необхідно визнати недійсним;

- від 22 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійним та, як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного;

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко