Справа № 751/2873/17 Провадження № 22-ц/795/2052/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Маслюк Н. В. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:позивача ОСОБА_5,її представника ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ТОВ "Газтранс-ойл" на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ТОВ "Газтранс-ойл" про зміну формулювання причин звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану відпустку,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково, змінено формулювання причини і дату її звільнення з посади головного бухгалтера ТОВ «Газтранс-ойл» згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) з 25 квітня 2017 року на ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з 10 березня 2017 року та внесено відповідний запис у трудову книжку. Стягнуто з ТОВ «Газтранс-ойл» на користь ОСОБА_5 1 351 грн. 79 коп. компенсації за невикористану відпустку, 7 606 грн. 98 коп. середнього заробітку за час затримки (сума визначена без урахування обовязкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів), 2 500 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ „Газтранс-ойл просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Вказує, що після подання заяви про звільнення ОСОБА_5 продовжувала працювати і не вимагала розірвання трудового договору. На думку відповідача, зазначення дати звільнення більше ніж через три місяці не може розцінюватись як звільнення працівника за власним бажанням. Відсутні докази, що заява про звільнення з 10.03.2017 року була подана за затвердження директору товариства, жодних листів про направлення заяви поштою на адресу товариства не надходило. Оскільки позивач з 13.03.2017 року не зявлялась на робочому місці, то їх було звільнено у відповідності до вимог закону за прогул. Також відповідач посилається на те, що акт прийому-передачі справ від 10.03.2017 року не є належним доказом, оскільки існує лише його копія і в одному примірнику.

В письмових запереченнях ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України відбулось з порушенням вимог закону, що позивачем була подана заява про звільнення її з роботи за власним бажанням з 10.03.2017 року, яка не була задоволена відповідачем, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково .

Апеляційний суд повністю погоджується із такими висновками, оскільки судом судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Звільнення працівника з роботи за власним бажанням регламентується ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Фактом попередження являється письмова заява працівника, подана власнику у відповідному порядку. Письмова заява подається працівником роботодавцю, а якщо той відмовляється прийняти її, працівник може відправити заяву поштою.

Частиною 1 ст.48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

З досліджених в судовому засіданні доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_5 01.08.2016 року була прийнята на роботу в ТОВ „Газтранс-ойл головним бухгалтером.

23 грудня 2016 року ОСОБА_5 звернулась до директора товариства ОСОБА_8 із заявою про звільнення за власним бажанням з 10.03.2017 року, яка була зареєстрована в журналі реєстрації вхідних документів за №231216-01 (а.с.21-24).

10 березня 2017 року з ОСОБА_5 не було проведено повного розрахунку та не була видана трудова книжка.

Позивач повторно написав заяву про звільнення за власним бажанням та надіслала її поштою 14.03.2017 року. Проте відповідач наказу про звільнення та трудову книжку з належним записом про звільнення позивачу не видав. Відповідач не заперечував факту отримання від позивача заяви про звільнення за власним бажанням, зазначаючи, що ОСОБА_5 23.12.2016 року була подана заява про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення, після минування двох тижнів ОСОБА_5 продовжувала працювати і не вимагала розірвання трудового договору.

Проте з матеріалів справи вбачається, що в журналі реєстрації вхідних документів відповідача була зареєстрована заява ОСОБА_5 про звільнення саме з 10.03.2017 року (а.с.24).

Твердження відповідача про неотримання від позивача жодних заяв поштовим звязком є таким, що суперечить матеріалам справи. Так, 14.03.2017 року на адресу ТОВ „Газтранс-ойл ОСОБА_5 був направлений лист-вимога про проведення розрахунку та видачу трудової книжки разом із копіює заяви про звільнення від 23.12.2016 року, які були отримані директором товариства ОСОБА_8 15 березня 2017 року (а.с.19).

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України саме відповідач повинен надати суду докази, що цим поштовим відправленням позивач надіслав йому не лист-вимогу та копію заяву про звільнення за власним бажанням, а іншу кореспонденцію. Проте відповідач цього не довів та не надав суду отриманої від позивача кореспонденції.

Звільнення позивача за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства.

Так, виявивши, що позивач ОСОБА_5 з 13 березня 2017 року не зявлялась на роботі, відповідач застосував до неї дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення лише 25 квітня 2017 року, чим порушив місячний строк накладення адміністративного стягнення, встановлений ст. 148 КЗпП України. Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України відповідач не зажадав від порушника, тобто від ОСОБА_5, письмових пояснень.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що звільнення позивача за прогул є незаконним.

В судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем по заробітній платі, а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню. Суми коштів, стягнутих на користь позивача, відповідачем не оспорюються.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та обєктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газтранс-ойл" відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: