Справа № 209/2286/16-ц
Провадження № 2/209/56/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м. Кам'янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Замкової Я.В.,

за участі секретаря Шепель О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 діючого в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 діючого в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом звернулася до суду з позовом, в якому просила суд: визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 Дніпропетровської області як такого, що не проживає в спірному житловому приміщенні більш шести місяців без поважних причин.

В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що з 29.11.1982 року по даний час позивач ОСОБА_1 мешкає за адресою м. Кам'янське (Дніпродзержинськ), АДРЕСА_1. 29.01.2015 року відповідач ОСОБА_2 здійснив реєстрацію свого малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірній квартирі АДРЕСА_1 (Дніпродзержинська), у якій сам не проживає з 2004 року. Вказана дитина ніколи не проживала та не проживає у спірній квартирі, будь-які речі чи іграшки дитини в квартирі відсутні. У спірній квартирі відсутні речі відповідача, жодних перешкод у користуванні квартирою відповідачу не чинила, замки на вхідних дверях не міняла, комплект ключів від дверей у відповідача не забирала. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 січня 2016 року, яке набрало законної сили 19 травня 2016 року, у справі № 209/433/15-ц визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням - квартирою за адресою: м.Дніпродзержинськ, б-р Героїв, 16-22. За весь час реєстрації дитина не проживає за адресою, за якою її зареєстрував батько, який сам не проживає та не зареєстрований у спірній квартирі, а позивач змушений нести витрати по утриманню спірної квартирою, хоча постійне місце проживання дитини з родиною в квартирі за іншою адресою: АДРЕСА_1, де зареєстрована його мати ОСОБА_4.

За зустрічним позовом ОСОБА_2 просив суд: вселити неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 у житлове приміщення за адресою: м.Кам'янське, б-р Героїв, 16-22.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що він заперечує проти позову щодо визнання його малолітнього сина ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Його син від другого шлюбу, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 29 січня 2015 року, не з метою реєстрації, як зазначає позивач, а з метою проживання у квартирі, де був зареєстрований і проживав він. Вселити свою родину в квартиру по АДРЕСА_1 він зміг лише після смерті першої дружини. Проте, позивачем були створені йому неможливі для проживання умови. Позивач постійно провокувала скандали та конфліктні ситуації, змінювала замки на вхідних дверях, вчиняла психологічне та фізичне насилля над членами його родини, погрожувала. Психологічно напружена обстановка в квартирі травмувала дитину, ні морально, ні фізично сім'я не могла жити в умовах постійних конфліктів, погроз та криків, тому з лютого 2016 року вони з дружиною вимушені були тимчасово проживати у садовому будинку АДРЕСА_15», а пізніше в квартирі знайомих, за адресою: АДРЕСА_6. Іншого житлового приміщення у користуванні неповнолітньої дитини, окрім як за місцем реєстрації, немає, а частка квартири, яка належить матері неповнолітнього за адресою: АДРЕСА_1 не є його постійним місцем проживання. Вважає, що як законний представник малолітнього ОСОБА_3, може ставити питання про вселення сина в житлове приміщення за місцем реєстрації дитини.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримала, просила первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Пояснила, що за рішенням суду відповідач ОСОБА_2 втратив право користування в квартирі АДРЕСА_8, де зареєстрований позивач. Дитина не може бути зареєстрована в квартирі без реєстрації одного з батьків. Дитина була зареєстрована батьком у квартирі де він фактично не мешкав. Дитина постійно проживає за місцем реєстрації матері - АДРЕСА_9. Зустрічний позов не визнає. Вважає, що малолітня дитина не може бути вселена до квартири без батьків, які в ній не зареєстровані. Просила стягнути з відповідача на користь позивача 1200 грн. за правову допомогу та сплачений судовий збір, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила у задоволенні первісного позову відмовити, і задовольнити зустрічні позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні зазначеним в зустрічному позові. Пояснила, що підпис ОСОБА_2 на поштовому повідомленні апеляційного суду у справі про втрату права на проживання ОСОБА_2, був підроблений. Зараз ОСОБА_2 звернувся до прокуратури по факту підробки його підпису у поштовому повідомленні, у зв'язку з чим не зміг виправити недоліки апеляційної скарги, що стало причиною залишення рішення суду про втрату ним права на проживання без змін. Зазначила, що дитина відповідача не має можливості проживати в квартирі по місцю реєстрації. Суду надані докази, що ОСОБА_2 чинились перешкоди в проживанні в АДРЕСА_1. У сторін були постійні конфлікти за ініціативою позивача. Є лише один акт про не проживання від 09.06.2016 року. Малолітня дитина відповідача була вимушена піти з квартири внаслідок конфліктних ситуацій.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, надіслали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників, заперечень проти позову не мають.

Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши позиції сторін та вислухавши їх представників дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є донькою відповідача ОСОБА_2, який має від іншого шлюбу малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та які були зареєстровані разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1. Дані обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.01.2016 року по цивільній справі № 209/433/15-ц, яке набрало законної сили 19.05.2016 року (а.с. 11-14, 15-16).

За вказаним рішенням суду від 22.01.2016 року, судом визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням - квартирою за адресою : АДРЕСА_1

Як встановлено судом з 29.01.2015 року по теперішній час малолітній син відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, але продовжує бути зареєстрованим разом з позивачем за вказаною адресою, в той час як, мешкає разом з батьками за іншою адресою, що підтверджується, особистим рахунком № 294082 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9), довідкою про склад сім'ї ТОВ «Інфо-Ком» від 31.01.2015 року (а.с. 9 оберт), Актом про не проживання від 09.06.2016 року ТОВ "Кона-Сервіс 1" (а.с. 10), довідкою СТ "Каскад" (а.с. 94).

Згідно наданого позивачем Акту про проживання виданого КП КМР "УКОЖФ" від 13.01.2017 року (а.с. 75), малолітній син відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно листа-відповіді Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради у № 6-17/155 від 22.02.2017 року (а.с. 102), мати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, - ОСОБА_4, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_14. Також ці обставини підтверджуються відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УМВС України (а.с. 76).

Третя особа у справі - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, будь-яких заперечень щодо первісного або зустрічного позову не зазначив, надав свої письмові пояснення по справі, згідно яких просив винести рішення на розсуд суду враховуючи інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3 (а.с. 104, 105).

Надані стороною відповідача листи Дніпровського ВП (а.с. 90), і висновки за матеріалами ЖЄОЗПВКП (а.с. 91-93), стосуються виниклих спірних правоідносин між позивачем та ОСОБА_4, яка не є стороною у даній справі, зареєстрована за іншою від сторін адресою, і її особисті з позивачем відносини не є предметом дослідження у даній справі, у зв'язку з чим вказані докази не можуть бути прийняті судом.

Під час розгляду справи, судом не встановлено обставин проживання малолітнього сина відповідача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірній квартирі АДРЕСА_1 з січня 2015 року, та набуття ним статусу члена сім'ї позивача у справі, за відсутністю доказів на підтвердження таких обставин, та їх не доведеністю відповідачем у справі.

Аналізуючи доводи представника відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що основні її доводи щодо вселення малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 у спірне житлове приміщення, зводяться до невизнання відповідачем рішення суду від 22.01.2016 року про втрату ним права користування спірним житловим приміщенням, що не пов'язане із захистом прав та інтересів малолітньої дитини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація малолітнього сина відповідача у спірній квартирі, яка не є його постійним місцем проживання та в якій не зареєстровані і не проживають його батьки, а також неналежність дитини до членів сім'ї наймача, і його тривале проживання разом з батьками за іншими адресами, не є підставою для збереження за ним права на проживання у спірній житловій площі за місцем реєстрації, в той час як вчиняє позивачу перешкоди у вільному користуванні та володінні спірною квартирою.

З цих підстав, суд вважає заявлені первісні позовні вимоги частково обгрунтованими, а зустрічні позовні вимоги безпідставними і необгрунтованими виходячи з наступних мотивів.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», вбачається, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника квартири залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому житловому приміщенні (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Відповідно до правил ст. 71 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема за умови, що вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК Украйни, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 3. п. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. Дана норма вказує на обрання лише місця реєстрації дитини батьками.

Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 12 квітня 1985 № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

В той же час, право малолітньої дитини користуватися житлом позивача є похідним від аналогічного права одного з батьків та існує лише за наявності його у одного з них.

Таким чином, оскільки підставою втрати у дитини права користування житлом в первісному позові є не лише неповажність причин її відсутності понад встановлені строки, а й відсутність реєстрації батьків в спірному житловому приміщенні та їх постійне місце проживання з дитиною за іншою адресою, в тому числі реєстрація матері за іншою адресою, а також те що спірне житлове приміщення не було постійним місцем проживання дитини та батьків дитини мають інше житлове приміщення для проживання родини, суд, вважає, що малолітня дитина, як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків), в даному випадку може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять належних доказів сплати позивачем витрат на правову допомогу в сумі 1200 грн. (чек, квитанція чи інший розрахунковий документ), у зв'язку з чим ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Отже, первісні позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В той же час, заявлені зустрічні позовні вимоги суд вважає безпідставними, оскільки вселення дитини у житлове приміщення де не зареєстровані і не проживають його батьки не можна визнати обгрунтованим, та таким, що діє на захист прав і інтересів дитини, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 57-61, 88, 158, 209, 212- 215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 діючого в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В іншій частині первісного позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 діючого в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про вселення - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_2, сплачений позивачем судовий збір в сумі 551,20 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Я.В. Замкова