АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 757/20417/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2663/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

У червні 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та просило звернути стягнення на предмет іпотеки на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме: квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № ML-007/207/2007 від 16.11.2007 у розмірі 192 359, 57 дол. США, що еквівалентно 4 003 514,71 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку, та пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 14 612 828,69 грн., що разом складає: 18 616 343,10 грн., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направити для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за вказаним Кредитним договором; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, зареєстровану з 11.06.2009 за адресою: АДРЕСА_1, а також виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жилого приміщення, зазначеної квартири.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.10.2016 позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідачу належним чином були надіслані вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором та добровільне звільнення квартири. Позивач вказує на те, що предмет іпотеки було придбано відповідачем за рахунок кредитних коштів, а тому наявні підстави для виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки. Наголошує, що заборгованість на сьогоднішній день перед позивачем за кредитним договором не погашена, рішення суду про стягнення останньої не виконане.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. Позивач подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. На підставі викладеного та керуючись вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подаючи відповідний позов позивач не вказав відомості про вартість предмета іпотеки, невірно визначив валюту пені, яка підлягає стягненню з відповідача та не врахував наявність у малолітньої ОСОБА_2 прав на користування спірною квартирою .

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 16.11.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010, Договір про відступлення права вимоги від 05.11.2010) був укладений Кредитний договір № ML-007/207/2007, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 178 418 дол. США для придбання нерухомого майна зі сплатою фіксованого відсотку 3,99% річних (а. с. 9-13). Відповідач, в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути Банкові вказані кредитні кошти у строки, зазначені в Кредитному договорі (зокрема, в п. 1.6. Кредитного договору, з підпунктами), а також сплатити відповідну платню за користування Кредитом, в порядку та на умовах, що визначені в Кредитному договорі (зокрема, в п.п. 1.4., 1.5. Кредитного договору, з підпунктами). Згідно з п. 1.5.1. Кредитного договору погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватися Відповідачем щомісяця у розмірі та строки, визначені Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.11.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ТОВ «ОТП Факторинг Україна») був укладений Договір іпотеки № PCL-007/207/2007, посвідчений державним нотаріусом КМНО Тверською І.В. за реєстраційним номером 6431. За Договором іпотеки в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1 (а. с. 14-16).

Згідно довідки Форми №3, виданої 29.03.2013 КП «ЛИПКИЖИТЛОСЕРВІС» за адресою: АДРЕСА_1 на день укладання вказаного договору відповідач та її донька - ОСОБА_2, 2008 р.н. в спірній квартирі не були зареєстровані (а. с. 24).

Банк свої зобов'язання передбачені кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти, а позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 21.05.2015 виникла заборгованість в сумі 192 359, 57 дол. США, що еквівалентно 4 003 514, 71 грн. (а. с. 33).

14.02.2014 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило боржнику вимогу про добровільне звільнення з квартири та вимогу від 04.03.2014 про погашення заборгованості за кредитним договором (а. с. 25-32). Зазначені вимоги залишились без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум (а. с. 12).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим станом на 21.05.2015 виникла заборгованість в сумі 192 359, 57 дол. США, що еквівалентно 4 003 514, 71 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку, та 14 612 828,69 грн., що складається із: залишку заборгованості за кредитом у сумі 172 886, 69 дол. США, що еквівалентно 3 598 232, 24 грн.; суми несплачених відсотків за користування кредитом -19 472, 88 дол. США, що еквівалентно 405 282, 47 грн.; пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 21.05.2014 по 21.05.2015 в розмірі 14 612 828, 69 грн. відповідно до розрахунку заборгованості (а. с. 33).

Вищевказані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за даним кредитним договором.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправильного визначення пені за вищезгаданим кредитним договором.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» (далі Закону) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення пені в грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що Банком розрахований розмір пені відповідно до вищевикладених норм законодавства в національній валюті гривні в розмірі 14 612 828,69 грн.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про неправильність обрахування позивачем розміру пені є невірним.

Також не погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання основного зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз наведених вище норм права дає можливість дійти до висновку про те, що у разі невиконання основного зобов'язання позичальник має право звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб передбачений законом або договором.

Пунктом 6.1 іпотечного договору передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені іпотекодавцем, в тому числі заборгованість по овердрафту і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов'язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв'язку з реалізацією його прав за цим договором. Обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, право іпотекодержателя звернутися до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 6.3.).

Таким чином, позивач був наділений правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, як за законом так і за умовами договору.

Посилання в рішенні суду першої інстанції на не зазначення в позові початкової ціни вищезгаданої квартири, що в свою чергу не дає можливість звернути стягнення на вищезгадане іпотечне майно є помилковим.

За змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в постанові від 23.12.2015 у справі № 6-1205 цс15.

Разом з тим, вирішуючи питанняпочаткової ціни предмета іпотеки, слід виходити з того, що дана ціна встановлюється в самому договорі, якщо остання не оспорюється сторонами.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку»вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Відповідно до п. 4.4 іпотечного договору передбачена вартість предмета іпотеки, що визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем та становить 1 126 266 грн. (а. с. 15).

Також матеріали справи свідчать про те, що вищезгадана ціна сторонами по справі не оскаржувалася.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив невірні висновки про відсутність відомостей про вартість предмета іпотеки.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду про неможливість виселення відповідачів зі спірної квартири, враховуючи гнаступне.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третястатті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина другастатті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Правовапозиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 10.02.2016 у справі № 6-2830цс15.

Матеріали справи свідчать, що предметом іпотечного договору є двокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка була придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів.

Враховуючи вищевикладене, в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 підлягають виселенню з останньої.

Висновки суду першої інстанції про те, що у малолітньої ОСОБА_2 наявне право на користування іпотечним майном, в якому остання зареєстрована, не можуть бути підставою для відмови в зверненні стягнення на предмет іпотеки, оскільки матеріали справи свідчать про те, що 16.11.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ТОВ «ОТП Факторинг Україна») був укладений Договір іпотеки № PCL-007/207/2007 (а. с. 14-16), а ОСОБА_2, 2008 р.н. з 11.06.2009 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24), тобто після укладення іпотечного договору.

Щодо вимог позовної заяви про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві зняти з реєстраційного обліку відповідачів, зареєстрованих у вищевказаній квартирі, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено).

Таким чином,реєстраційні дії на даний час здійснюють не органи міграційної служби як було раніше, а органи місцевого самоврядування.

За наведеного, відсутні правові підстави для задоволення даної частини позовних вимог.

07 червня 2014 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення, набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року N 1304-VII.

Відповідно до ст. 1 цього Законуне може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зіст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предмет іпотеки, згідно ізст. 5 Законом України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Отже, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, повинен відповідно до статті 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляти в позові.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для застосування судами України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене вимоги позовної заяви підлягають частковому задоволенню, з відстроченням виконання рішення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають стягненню з ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 511,56 грн. та витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в розмірі 630 грн.

Керуючись ст.ст. 303,304,309,312,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № ML-007/207/2007 від 16 листопада 2007 року в розмірі 192 359, 57 дол. США, що еквівалентно 4 003 514,71 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку, та пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 14 612 828,69 грн., що разом складає: 18 616 343,10 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до Договору іпотеки № PCL-007/207/2007 від 16 листопада 2007 року - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом проведення прилюдних торгів, визначити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; за початковою ціною визначеною в п. 4.4 іпотечного договору № PCL-007/207/2007 від 16 листопада 2007 року в розмірі 1 126 266, 00 (один мільйон сто двадцять шість тисяч двісті шістдесят шість) гривень; кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направити для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за вказаним Кредитним договором.

Виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відстрочити виконання рішення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в розмірі 511,56 грн. та витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик в розмірі 630 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк