АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Чобіток А.О.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року про відмову в забезпеченні позову по цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення (повернення) частини боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.03.2017 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (Т.1, а.с. 137, 138).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, а питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Вважає безпідставним та необґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову (Т.2, а.с. 1-12).

Сторони та/або їх представники в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином за відомими суду адресами. Позивач в клопотанні на адресу суду просив відкласти розгляд справи, у зв'язку з тим, що він братиме участь у розгляді інших справ судами Львівської області, проте колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову. При цьому, колегією суддів враховано те, позивач оскаржуючи ухвалу суду в апеляційній скарзі виклав підстави з яких він не погоджується з ухвалою суду і суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги та з дотриманням процесуальних строків зобов'язаний розглянути апеляційну скаргу. Також, слід зазначити, що позивач, у випадку неможливості особистої участі у розгляді справи, мав право направити для участі у даній справі свого повноважного представника, проте таким правом не скористався.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення (повернення) частини боргу. Проте, в прохальній частині позову просив: здійснити переведення права власності Ѕ частини комплексу споруд, що належать ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, що складається з нежилої будівлі «літера А», загальною площею 710,90 кв.м. та нежилої будівлі «літера Б», загальною площею 853,90 кв.м., загальна площа комплексу споруд 1 564,80 кв.м. на ФОП ОСОБА_3 в рахунок погашення частини боргу за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Каміла» від 17.12.2014 № 1491 (Т.1, а.с. 70-77).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2017 позовну заяву повернуто позивачу (Т.1, а.с. 15).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.03.2017 скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2017 про повернення позовної заяви, а питання відкриття провадження передано на новий розгляд до суду першої інстанції (Т.1, а.с. 43-45).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.03.2016 відкрито провадження у даній справі (Т.1, а.с. 95).

Позивач звернувся до суду заявою про забезпечення позову, в якій просив:

- накласти арешт на Ѕ частину комплексу споруд, що належать ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, що складається з нежилої будівлі «літера А», загальною площею 710,90 кв.м. та нежилої будівлі «літера Б», загальною площею 853,90 кв.м., загальна площа комплексу споруд 1 564,80 кв.м.;

- заборонити вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження та обтяження нерухомого майна, а саме: Ѕ частини комплексу споруд, що належать ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, що складається з нежилої будівлі «літера А», загальною площею 710,90 кв.м. та нежилої будівлі «літера Б», загальною площею 853,90 кв.м., загальна площа комплексу споруд 1 564,80 кв.м., вказуючи на те, що невжиття такого заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з недоведеності заяви та, як наслідок, відсутності підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частин 1-3 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пункт 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Крім того, ч. 3 ст. 152 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору, реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши виниклі між сторонами правовідносини та відповідні норми процесуального права, врахувавши зміст позовних вимог, дані про особу відповідача та належність йому спірного майна, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову не відповідає позовним вимогам, зокрема, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір з приводу належного виконання грошових зобов'язань (сплати грошових коштів), в той час як позивачем заявлено вимоги про визнання за ним права власності на майно, яке належить відповідачу.

Відтак, обраний позивачем вид забезпечення позову не є співмірним з заявленими позовними вимогами. Крім цього, позивачем не було надано суду жодних доказів, які б свідчили про намір (намагання) відповідача відчужити нерухоме майно, а отже, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про не обґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог процесуального закону, а тому підстави для її скасування судом апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України, підставами для відхилення скарги на ухвалу суду першої інстанції і залишення ухвали без змін є постановлення судом першої інстанції ухвали з додержанням вимог закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312 п.1, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року про відмову в забезпеченні позову по цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення (повернення) частини боргу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

А.О.Чобіток