Справа № 357/7767/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ КБ «Надра», третя особа : ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 подала суду позов про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим, що її права, як споживача, були порушені, оскільки договір, який вона уклала з відповідачем 06.07.2007 року не містив відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не мав умов, які є обов'язковими, банком не було надано окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, а у наданому графіку погашення заборгованості не було вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведено поверхово і не зрозуміло для споживача. В судовому засіданні позивач уточнила та збільшила позовні вимоги, зазначивши, що відповідач при укладенні спірного договору не здійснив розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, не визначив сукупну вартість подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту. В договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які є обов'язковими згідно п.п.3.2,3.4 розділу 3 Правил, окрім того, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, споживчий кредит було неправомірно надано в іноземній валюті, а тому позивач просить суд визнати недійсним Кредитний договір № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007 укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1; визнати недійсними усі додатки до Кредитного договору, а саме - Додаткову угоду № 1 від 30.08.2010, Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 24.01.2012, Додаткову угоду № 3 від 24.01.2012, Договір про внесення змін та доповнень № 4 від 29.08.2013р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 5 від 30.04.2014р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 від 29.12.2014р. до договору «Кредитний договір» № 121/МК13/2007-840 від 24.01.2014р.,Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 від 29.12.2014р. до Договору «Кредитний договір» № 121/МК13/2007-840 від 24.01.2014р.; визнати недійсним договір поруки від 06.07.2007 укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2; визнати недійсними усі додатки до Договору поруки, а саме: Договір про внесення змін та доповнень № 1 від 24.01.2012р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень №2 від 29.08.2013р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 3 від 30.04.2014р.; визнати недійсним договір іпотеки від 06.07.2007р. укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2; визнати недійсними усі додатки до Договору іпотеки, а саме - Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 29.08.2013р., Договір № 3 про внесення змін та доповнень від 30.04.14р.; Визнати недійсним договір застави автотранспорту від 24.01.2012р. укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», та вирішити питання відшкодувань судових витрат.

Представник позивача, згідно довіреності в справі, позов підтримав.

Представник відповідача позов не визнав, подав письмово викладені заперечення на позов.

Третя особа по справі в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно.

Встановленим є те, що 06.07.2007р.між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», в особі начальника відділення № 13 філії ВАТ КБ «Надра» Київське РУ Щербаченко О.В. був укладений кредитний договір № 121/МК13/2007-840, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала в кредит грошові кошти в сумі 82 000 доларів США на строк до 04.07.2014 з виплатою 15 % річних /Т.1а.с.14/.

Відповідно до п. 4.1.1. Кредитного договору, повернення Кредиту, нарахування та сплата відсотків за користування Кредитом здійснюється згідно з Графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною цього договору, надалі Графік.

Відповідно до пункту 1.2 Договору кредиту, кредит надається позичальнику на споживчі потреби.

Встановленим є те, що 06.07.2007р. між Банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки (без номеру) за яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по вказаному кредитному договору /Т.1а.с.15/.

З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань ОСОБА_1, 06.07.2007року між банком та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно належне ОСОБА_2 а саме: квартира АДРЕСА_1.

Встановлено, що в подальшому, позивач уклала з відповідачем ряд додаткових угод до вказаного Кредитного договору, а саме, було укладено: Додаткову угоду № 1 від 30.08.2010р., Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 24.01.2012р., Додаткову угоду № 3 від 24.01.2012, Договір про внесення змін та доповнень № 4 від 29.08.2013р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 5 від 30.04.2014р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 від 29.12.2014р. до договору «Кредитний договір» № 121/МК13/2007-840 від 24.01.2014р.,Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 від 29.12.2014р. до Договору «Кредитний договір» № 121/МК13/2007-840 від 24.01.2014р. Зазначене підтверджено зібраними матеріалами справи.

Також, встановленим є те, що між відповідачем та поручителем ОСОБА_2 були укладені додатково до договору поруки і договору іпотеки : Договір про внесення змін та доповнень № 1 від 24.01.2012р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень №2 від 29.08.2013р., Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 3 від 30.04.2014року, додатки до Договору іпотеки - Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 29.08.2013р., Договір № 3 про внесення змін та доповнень від 30.04.14р. Наведене підтверджено зібраними матеріалами справи.

Встановлено, що 24.01.2012 року було укладено Договір застави автотранспорту від 24.01.2012р. між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007року.

За клопотання сторони позивача судом було призначено судово-економічну експертизу у даній справі. На розгляд експерта було поставлено запитання : якою є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р. відповідно до базових умов, викладених на момент укладення цього договору? Чи відповідають розраховані реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту даним, наведеним в зазначеному договорі і додатках до нього? Який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), виходячи з базових умов, викладених в Кредитному договорі на момент його укладення?

Так, згідно Висновку за результатами проведення судово-економічної експертизи за №2300 від 15.08.2017 року зазначено, що в результаті проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та керуючись умовами на момент укладення Кредитного договору №121/МК 13/2007-840 від 06.07.2007р. (в т.ч. даними Додатку №1 до нього), встановлена сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) складає :

- реальна процентна ставка на момент укладення Кредитного договору №121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р.- 16,41% ;

- абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору № 121МК13/2007-840 від 06.07.2007р. -52266,47дол.США.

За даними пп.1.3 та 4.1.2.1.Кредитного договору № 121МК13/2007-840 від 06.07.2007р.(Т.1 а.с.14) процентна ставка за користування кредитом становить 15,00% річних. В межах наявних матеріалів, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору №121/МК13/2007- 840 від 06.07.2007р. не визначені.

В результаті проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та керуючись умовами на момент укладення Кредитного договору №121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р. (в т.ч. даними Додатку №1 до нього), встановлена реальна процентна ставка складає 16,41%, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 52266,47 дол.США . Та в межах наявних матеріалів, документально обґрунтований щомісячний платіж (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), передбачений умовами Кредитного договору №121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р. на момент його укладення, складає: від 1590,00 дол.США до 2091,17 дол.США. /Т.2 а.с.2-17/.

Представник позивача, в обґрунтування позовних вимог, зазначив, що зазначений спірний Договір та Додаткові Договори про внесення змін укладені сторонами із визначенням їх змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів- фізичних осіб. Проте підписання зазначених договорів про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку банку. Представник позивача з посиланням на ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, вказав, що відповідач не здійснив та в письмовій формі не виклав, до відома позичальника не довів і з позивачем та третьою особою не узгодив розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту. З Договору вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має обов'язкових умов, які передбачені п.п.3.2, 3.4 розділу 3 зазначених вище Правил. З п. 3.2. розділу 3 Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів, також, має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Однак, вказаного не було здійснено банком. Відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону, зокрема, відповідач допустив порушення балансу договірних правовідносин. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що з висновку експерта вбачається, що реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р, фактично, становить 16,41 %, та є вищою на 1,41 % від процентної ставки зазначеної в умовах кредитного договору 15%. А абсолютне значення подорожчання кредиту, фактично, складає 52266,47 доларів США. Тобто, висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника ОСОБА_1 в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. Крім того, представник позивача вказав, що є всі підстави передбачені статтями 18 і 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" для визнання вказаного кредитного договору недійсним. Зокрема, даний спірний договір було укладено на умовах, що обмежують права споживача та було вчинено правочин з використанням нечесної агресивної підприємницької практики з боку відповідача. Також, представник позивача зазначив, що укладений між сторонами 24.01.2012р. Договір про внесення змін та доповнень № 2 до Кредитного договору передбачав надання позивачу кредиту № 2 у сумі 132832 грн. та було встановлено фіксовану проценту ставку 16 %. І банк, починаючи з 24.01.2011р.,заднім числом, встановлює позичальнику по кредиту № 2 змінювану проценту ставку з щорічним переглядом. Таким чином банк, протягом року, нараховував відсотки за кредитом, який по суті банком не видавався, оскільки відповідно до п. 1.3.1 кредит № 2 надається позичальнику для погашення прострочених відсотків та комісій за кредитним договором № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р., а також, відповідач протиправно встановив комісію у вигляді плати за управління кредитом № 1 (п. 2.5). Представник позивача вказав, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Крім того, 30.04.2014р. між сторонами був укладений Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 5 до Кредитного договору, відповідно до умов якого було змінено валюту кредитування з долара США на гривню та встановлена відсоткова ставка на рівні 10 % за користування кредитом. Однак, як зазначив в судовому засіданні представник позивача, наведені вище порушення чинного законодавства щодо істотних умов, для даного виду договорів, допущені в повній мірі в цьому Договорі, також, а тому він теж має бути визнаний недійсним. Щодо договору поруки, договору іпотеки та договору застави, представник позивача вказав, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню (ч.2 ст.548 ЦК України), а тому зазначені договори, теж, слід визнати недійсними.

Представник відповідача в своїх запереченнях вказав, що кредитний договір № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р. був укладений належним чином, згідно норм матеріального права, з дотриманням вимог передбачених ст. ст. 203- 207, 215, 638, 640, 647, 1054,1055 Цивільного кодексу України. Позивач перед укладенням договорів була ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилася на них, наслідком чого після попереднього ознайомлення позивача із письмовим проектом Кредитного договору, стало його укладення. Оспорюваний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства.

При вирішенні даного спору, суд виходить з наступного.

З позовної заяви позивача вбачається, що позивач звернулась до суду з вимогами про визнання недійсним кредитного договору з підстав передбачених ч. 1. ст. 215 ЦК України та невідповідності спірного договору вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року.

Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин( далі також - Закон № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Саме такий Висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону № 1023-ХІІ, викладений у його постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, відповідно до положень частини четвертої статті 18 Закону № 1023-ХІІне є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2 ст.11 Закону України № 1023-ХІІ, згідно з якою сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що вони повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст кредитного договору не може суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також , моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору, як в частині визначення реальної процентної ставки, так і в частині інших умов кредитного договору не є підставою для визнання кредитного договору недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що банком було передано позивачу в кредит 82000 дол. США. При укладенні кредитного договору позивачу були роз'ясненні усі умови надання споживчого кредиту. Крім того, слід звернути увагу, що позивач неодноразово, протягом тривалого часу, з різними проміжками часу, з 2007 р. по 2014рік укладала Додаткові угоди та Договори про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р., даними додатковими договорами були змінені як валюта, так і строки виконання зобов'язання, змінювалася процентна ставка в зобов'язанні позичальника. Позивач виконувала свої зобов'язання за договорами, з липня 2007 року і до липня 2016 року не заперечувала жодних умов укладених нею договорів. Слід, також, зазначити, що всі зміни щодо основного зобов'язання були доведені належним чином до відома поручителя, шляхом укладання Додаткових договорів про внесення змін та доповнень до Договору поруки, Договору іпотеки. Через 5 років після укладення кредитного договору № 121/МК13/2007-840 був укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» договір застави від 24.01.2012р.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Суд вважає, що несправедливість деяких умов кредитного договору, зокрема п.1.1.5 Додаткової угоди до Кредитного договору від 30.08.2010р. щодо встановлення плати та комісії за консультації по кредитних операціях /Т.2 а.с.247,248/, не є підставою для визнання всього кредитного договору, Договору поруки, Іпотечного договору, Договору застави та інших договорів про внесення змін і доповнень - недійсними.

Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Позивач не ставить вимоги про визнання недійсними деяких умов Кредитного договору від 06.07.2007року. А при визнанні деяких умов спірного договору несправедливими - виникнуть підстави для визнання таких положень недійсними, але не визнання недійсним всього кредитного договору вцілому.

З висновку судово-економічної експертизи вбачається, що процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р. становила 16,41 %, тобто є вищою від процентної ставки зазначеної в умовах кредитного договору 15%. Однак, як вбачається з умов Додаткового договору про внесення змін та доповнень №5 від 30.04.2014р. до спірного Кредитного договору було встановлено сторонами фіксовану процентну ставку - 10%. Також, сторони погодили зміну валюти кредиту на національну грошову одиницю - гривню. Крім іншого, сторони даним Додатковим договором від 30.04.2014року визначили (підтвердили) розмір зобов'язання позичальника за кредитним договором № 121/МК13/2007-840 від 06.07.2007р.- 921053,02 грн.

Щодо посилання сторони позивача на неправомірність надання банком споживчого кредиту в іноземній валюті, слід зазначити, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

А відповідно до п. 13 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Однак, в даному випадку, встановленим є те, що спірний договір було укладено в липні 2007 року, тобто ще до вступу в дію Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". А також, як було зазначено вище, з 30.04.2014 року сторони спірного договору змінили валюту кредиту, тобто привели у відповідність свою угоду з нормами чинного законодавства.

З огляду вищенаведеного, даючи аналіз зібраних доказів по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203,215,548,627,628,638, 1046, 1054 ЦК України, ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , Постановою №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст..ст. ..ст.10,60, 79,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ КБ «Надра », третя особа : ОСОБА_2 про визнання кредитного договору , додатків, договору поруки, договору застави недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя О. Я. Ярмола