Справа № 350/1787/15-ц
Провадження № 22-ц/779/614/2017
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретар Шемрай Н.Б.,

з участю представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рожнятівського районного суду від 24 лютого 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

у грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до кредитного договору № 78МК від 07.05.2008 ОСОБА_4Я отримав кредит у розмірі 40 000 грн терміном до 07.05.2010. На забезпечення виконання кредитних зобовязань з ОСОБА_5 07.05.2008 укладено договір поруки № 78МК. У звязку з невиконанням відповідачами умов договору, уточнивши 24.02.2017 позовні вимоги, банк остаточно просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 77 758,41 грн, з яких: 31 091,78 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 46 666,63 грн пені, а також судові витрати.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 24 лютого 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що 07.05.2008 банк уклав з ОСОБА_4 кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 40000 грн. Рішенням Рожнятівського районного суду від 05.05.2010 з відповідачів на користь банку було стягнуто заборгованість у розмірі 53 362,09 грн. Однак суд не врахував, що зобовязання у повному обсязі не виконані, що дає право банку на стягнення заборгованості, за вирахуванням стягнутої раніше суми. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором станом на 15.03.2016 ОСОБА_4 має заборгованість 77 758,41 грн, яка складається з: 31 091,78 грн заборгованість по процентах за користування кредитом, 46 666,63 грн пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Також зазначає, що відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Відповідачем остання сплата по кредиту була здійснена 30.09.2014, а позовну заяву подано в грудні 2015 року. Оскільки перебіг позовної давності перервався, банк звернувся до суду в межах строку позовної давності. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримав, представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечив. ОСОБА_5, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не зявилась, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з 05.05.2010, тобто з моменту винесення рішення Рожнятівським районним судом про стягнення заборгованості, банку було відомо про порушення його права. Починаючи з 05.05.2010 почався перебіг строку позовної давності, позивач звернувся з позовом із пропуском позовної давності, жодних причин пропуску цього строку не навів. Тому в позові слід відмовити за спливом позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Установлено, що відповідно до кредитного договору № 78МК від 07.05.2008, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 40 000 грн під 24 % річних терміном до 07.05.2010.

Для забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_5 07.05.2008 було укладено договір поруки № 78МК, за яким остання поручилась солідарно відповідати перед кредитором.

У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань, в лютому 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 05 травня 2010 року стягнуто солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 53 362,09 грн.

Як вбачається із розрахунку заборгованості та наданих квитанцій, ОСОБА_4 частково сплачував заборгованість за кредитом, однак у повному обсязі її не погасив. Останній платіж на суму 300 грн здійснено 30 вересня 2014 року.

Використовуючи своє право вимагати від божника повернення будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, ПАТ КБ «Приватбанк» у грудні 2015 року звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення боргу за кредитним договором № 78МК від 07.05.2008 та остаточно просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом у розмірі 77 758,41 грн, з яких: 31 091,78 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 46 666,63 грн пені (а. с. 131-137).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустивши при цьому порушення норм процесуального права, з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, пунктом 2.2.4 кредитного договору № 78МК від 07.05.2008 передбачено, що позичальник зобовязується повну сплату відсотків і винагороди зробити не пізніше дня фактичного повного погашення кредиту; згідно п. п. 4.3, 4.9 цього договору при непогашенні кредиту в термін, встановлений графіком погашення кредиту, позичальник сплачує відсотки у розмірі 40 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості; пунктом 6 договору передбачено відповідальність сторін, в тому числі позичальника при порушенні зобовязань за кредитним договором у вигляді неустойки. Договір діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором (п. 7.1).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Обговорюючи можливість застосування позовної давності з огляду на заяви відповідача ОСОБА_4 та його представника (а. с. 96-98, 139-141), колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК).

Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Ураховуючи ту обставину, що відповідач ОСОБА_4 вчиняв дії з погашення кредиту, визнаючи цим свій борг та останній платіж ним було здійснено 30 вересня 2014 року (а. с. 51), а банк звернувся до суду в грудні 2015 року, тобто у передбачений законом трирічний строк, то підстав для відмови у позові за спливом позовної давності у суду першої інстанції не було.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог позову та апеляційної скарги в частині солідарного стягнення заборгованості із боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_5, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Поручитель солідарно відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки № 78МК від 07.05.2008 про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (п. 10) не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Тобто, пункт 11 договору поруки № 78МК від 07.05.2008 про договірний строк давності у 5 років з огляду на вказане застосований бути не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

З матеріалів справи вбачається, що у 2010 році банк звернувся до суду з позовом до боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, банк на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України використав своє право дострокового повернення усієї суми заборгованості, тому відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Використавши своє право дострокового повернення усієї суми заборгованості, з новим позовом до поручителя ОСОБА_5 банк звернувся у грудні 2015 року поза межами преклюзивного строку поруки, сплив якого припиняє субєктивне право кредитора на солідарне стягнення боргу з поручителя.

За таких обставин, позов до поручителя ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості до задоволення не підлягає.

Крім того, ураховуючи усі обставини справи, здійснення погашення заборгованості ОСОБА_4, чого не заперечує позивач, колегія суддів вважає про можливість на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з боржника.

Позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 78МК від 07.05.2008 у розмірі 77 758,41 грн, яка складається з: 31 091,78 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 46 666,63 грн пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, ця правова норма з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14).

Ураховуючи, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов'язання (процентів), колегія суддів приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин норми ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшивши розмір пені, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 до 5 000 грн.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, то в силу ст. 309 ЦПК України це є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судовий збір у відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 600 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 24 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 31 091,78 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 5 000 грн пені, всього на суму 36 091,78 грн, а також 1 600 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Горейко М.Д.

ОСОБА_6