У х в а л а

іменем україни

1 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове Агенство «Верус» у Заводському районі м. Дніпродзержинська про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 грудня 2010 року, додаткове рішення цього суду від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 9 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 5 000 доларів США на строк до 9 липня 2010 року зі сплатою відповідних процентів.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 9 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 поручилась за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

20 жовтня 2010 року між банком та філією ТОВ «Українське фінансове Агенство «Верус» укладено договір поруки № 019, за яким філія ТОВ «Українське фінансове Агенство «Верус» поручилася за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором у сумі 200 грн.

Станом на 28 жовтня 2010 року у боржника ОСОБА_3 утворилась заборгованість у розмірі 7 731,71 доларів США.

Посилаючись на наведене, банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 731,71 доларів США, що еквівалентно на час розгляду справи 61 157,12 грн, а з філії ТОВ «Українське фінансове Агенство «Верус» - 200 грн за договором поруки.

Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 2 грудня 2010 року, з урахуванням додаткового рішення цього суду від 15 жовтня 2015 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнено зі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 солідарно заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 28 жовтня 2010 року, у розмірі 61 157,12 грн.

Стягнено з філії ТОВ «Українське фінансове Агенство «Верус», ОСОБА_3 і ОСОБА_4 солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 200 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та витрати на правову допомогу.

У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи заочне рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з його доведеності.

Проте такий висновок зроблено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неповноти встановлення фактичних обставин справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Зокрема, у пункті 24 Рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 Рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Крім цього, ЄСПЛ у справі «Стрижак проти України» констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано судом як порушення частини першої статті 6 Конвенції з огляду на відмову повідомити заявника про дату та час слухання у цій справі (пункти 39-41 рішення).

Право на публічний розгляд справи позбавлене сенсу, якщо сторона, яка бере участь у справі, не повідомляється про судовий розгляд з таким розрахунком, щоб особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд у тому випадку, якщо особа вирішить скористатися своїм правом, передбаченим національним законодавством (пункт 21 у Рішенні ЄСПЛ у справі «Яковлєв проти Російської Федерації»).

За положеннями ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених ЦПК України, разом з копіями відповідних документів, надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначено стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а в разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом із нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Так, ОСОБА_4 є одним із співвідповідачів у справі.

У матеріалах справи (а. с. 51-52) наявне поштове відправлення з матеріалами позовної заяви та судовою повісткою, що повернуті без вручення адресату - ОСОБА_4 з відміткою УДПЗ «повернено за закінченням терміну зберігання».

Отже, станом на день ухвалення заочного рішення 2 грудня 2010 року суд не мав доказів належного повідомлення ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи і розглянув справу з порушенням ч. 1 ст. 158 ЦПК України, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, за змістом яких розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, розглянувши справу у відсутності одного з відповідачів, суд першої інстанції порушив його конституційне право на участь у судовому засіданні та не врахував положення п. 4 ст. 129 Конституції України й вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий судовий розгляд.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд не перевірив, чи є філія юридичною особою та чи може бути стороною у справі, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи і не встановив обставини, що мають значення для правильного її вирішення, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Суд першої інстанції формально підійшов до розгляду даної справи, оскільки не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором, не перевірив чинність договорів поруки, укладених як з ОСОБА_4, так і з філією ТОВ «Українське фінансове Агенство «Верус», з огляду на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України

На вказані помилки апеляційний суд уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, обмежившись лише загальними фразами про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у тому числі щодо дотримання судом першої інстанції норм процесуального права.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 грудня 2010 року, додаткове рішення цього суду від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова