Справа № 347/1836/15
Провадження № 22-ц/779/11/2017
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта та його представника ОСОБА_2, позивача та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільної сумісної власності подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Косівського районного суду від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, який мотивувала тим, що за час перебування у шлюбі ними спільно набуто нерухоме майно, а саме: житловий будинок, гараж, стайня, дворова вбиральня, курник, колодязь та земельна ділянка площею 0,3040 га. Загальна площа житлового будинку становить 102,8 кв.м., житлова площа 53,3 кв.м. Оскільки шлюб між сторонами розірваний, вони проживають у вказаному житловому будинку, спільного господарства не ведуть, користуються окремими кімнатами та господарськими приміщеннями, але згоди стосовно поділу житлового будинку та господарських споруд у добровільному порядку вони не досягли, просила виділити їй на праві власності ? частину житлового будинку, ? частину господарських будівель і споруд: гаража, стайні, дворової вбиральні, курника, колодязя та земельної ділянки площею 0,1520 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по вул. Набережна, буд. 10а в с. Вербовець Косівського району.

Рішенням Косівського районного суду від 10 травня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на частину будинковолодіння, що становить в ідеальній частці 63/100, яке знаходиться в с. Вербовець, по вул. Набережна, 10А, Косівського району, Івано-Франківської області.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_4 наступні приміщення у житловому будинку, в с. Вербовець по вул. Набережна, 10А, Косівського району Івано-Франківської області, а також господарські будівлі і споруди, а саме:

№ 1-1 коридор 4,70 кв.м, № 1-2 паливна 3,0 кв.м, № 1-3 кімната кухня 21,40 кв.м, № 1-4 житлова кімната 15,0 кв.м, № 1-5 кладова 5,60 кв.м, № 1-6 житлова кімната 16,90 кв.м, що становить в арифметичній частці близько 63/100, загальною вартістю 146903,32 грн.

Також їй виділено такі господарські споруди: стайня літ. «В», варістю 20 893, 55 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 13 444, 69 грн.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на частину будинковолодіння, що становить в ідеальній частці 37/100, яке знаходиться в с. Вербовець, по вул. Набережна, 10, Косівського району, Івано-Франківської області.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_5 наступні приміщення у житловому будинку в с. Вербовець по вул. Набережна, 10А, Косівського району Івано-Франківської області, , а саме:

№ 1-8 коридор-веранда площею 9,30 кв.м, № 1-7 кладова площею 5,30 кв.м, № 1-9 кімната площею 16,0 кв.м, № 1-10 ванна площею 3,80 кв.м, № 1-11 кладова площею 1,80 кв.м.; що становить в арифметичній частці близько 37/100, загальною вартістю 85 395, 56 грн.

Також йому виділено такі господарські споруди: гараж літ «Г», вартістю 41 242, 25 грн., фундамент бетонний літ. «N1» вартістю 9 775, 66 грн., курник літ. «Д» вартістю 4494, 02 грн.

При даному варіанті поділу ОСОБА_4 має замінити та переоблаштувати автономні мережі: газопостачання, електропостачання, водопостачання (вносить зміни в документацію); демонтаж дверного блоку з подальшою закладкою дверного прорізу цеглою між кладовою літ. 1-5 та кладовою літ. 1-7; влаштувати вихід на свою частину горища із вулиці зі своєї сторони частини житлового будинку.

ОСОБА_5 має облаштувати автономні мережі: газопостачання, електропостачання, водопостачання від загального вводу (виробити нову документацію); демонтаж одного дверного блоку з подальшою закладкою дверного прорізу цеглою між кухнею-кімнатою літ. 1-9 та кімнатою літ. 1-6; переоблаштувати веранду в кухню, облаштувати перегородку на горищі із облегшеної цегли, по лінії поділу розмежування кімнат.

Криницю літ. «N» та вбиральню літ. «Г» залишено в спільному користуванні.

Горищем кожний із співвласників користується над своїми приміщеннями, які розташовані нижче за поверховістю.

Земельну ділянку поділено між сторонами згідно плану-схеми, яка є в додатку до висновку експерта, тобто по 0,139 га (1390 кв.м.) кожному, а земельна ділянка 260 кв.м. залишена в спільному користуванні згідно плану-схеми.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 852, 64 грн. та 2 100 грн. за проведення експертизи.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що необґрунтовано судом на нього покладені обовязки щодо переобладнання приміщення, облаштування окремих систем газопостачання, електропостачання, водопостачання без визначення допустимості проведення таких робіт та їх вартості, розподілу витрат між сторонами. І ці витрати відповідача значно перевищуватимуть витрати позивача, які вона понесе у зв»язку із внесенням змін у технічну документацію. Витрати відповідача на реконструкцію, переобладнання, перевлаштування приміщень і конструкцій також більші за рахунок покладення обов»язку виконання робіт на горищі.Суд не врахував положення ст. 152 ЖК України, не дослідивши чи має місце при переобладнанні приміщень в ізольовані квартири втручання в несучі конструкції будинку та чи повинна надати докази позивач про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам протипожежної безпеки, позитивні висновки компетентних органів щодо можливості облаштування окремих інженерних систем опалення, газопостачання, водопостачання та електропостачання. Суд, не дослідивши чи можуть бути інші варіанти поділу будинку, прийняв єдиний варіант, запропонований експертом, значно відступивши від рівності часток, присудивши позивачу 63/100, а йому лише 37/100, у результаті чого усі важливі і завершені житлові та господарські приміщення перейшли у власність позивача, а він опинився у більш невигідному становищі. У порушення ч. 5 ст. 71 СК України, ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 365 ЦК України, без згоди відповідача, суд присудив ОСОБА_4 грошову компенсацію без попереднього внесення нею відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З розміром компенсації відповідач також не погоджується. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши апелянта та його представника, позивача та її представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України та висновку №044/БЗ-15 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року, поділив спільне нерухоме майно та земельну ділянку між сторонами згідно запропонованого експертом варіанту реального розподілу будинковолодіння.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом порушено норми процесуального права внаслідок неповного з»ясування обставин по справі та неправильно застосовані норми матеріального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.11.1991 року (а.с.26 зворотня сторона) до 25.02.2015 року, про що свідчить копія рішення Косівського районного суду (а.с. 21).

На підставі рішення виконавчого комітету Вербовецької сільської Ради народних депутатів від 26 серпня 1992 року №46 дозволено відповідачу ОСОБА_5 будівництво житлового будинку на власній земельній ділянці. Цим рішенням ОСОБА_6 попереджений,що без одержання будівельного паспорта, виготовленого районним архітектором, та реєстрації його у виконкомі сільської ради розпочинати будівельні роботи заборонено. Також зазначено, що закінченню будівництво підлягає на протязі чотирьох років, після чого пред»являється житловий будинок для прийняття в експлуатацію комісії, яка призначена виконкомом сільської ради (а.с.18).

Згідно будівельного паспорта від 25.02.1993 року та технічної документації на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику ОСОБА_5, відповідачу по справі, у якій міститься акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки споруд, генплан забудови садиби індивідуального забудівника ОСОБА_5 та дозвіл №16 на право виконання будівельних робіт, відповідно до якого надано дозвіл ОСОБА_5 приступити до будівництва двохповерхового індивідуального житлового будинку за індивідуальним проектом та інших будівель згідно з планом забудови на земельній ділянці площею 0,15 га за адресою с. Вербовець на підставі рішення виконкому Вербовецької сільської Ради народних депутатів від 26.08.1992 року №46. (а.с.12, 13-18).

Із технічного паспорта на житловий (садибний) будинок, складеного 15 червня 2015 року фізичною особою-підпримцем ОСОБА_7 як інженером з інвентаризації нерухомого майна на ім»я позивача ОСОБА_4, встановлено, що на земельній ділянці (без визначення її площі та конфігурації) розташований одноповерховий однокартирний садибний індивідуальний будинок по вул.Набережній,10 в с.Вербовець Косівського району Івано-Франківської області, площею забудови 126,3 м.кв., а також господарські споруди: гараж площею 32,5 м. кв., стайня площею 20,0 м. кв., курник, площею 10,0 м. кв., дворова вбиральня та колодязь (а.с.5-7).

Згідно висновку № 044/БЗ-15 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року, експертом запропоновано один варіант реального поділу одноповерхового житлового будинку літ «А» з можливістю виділення двох окремих квартир (з повним відокремленням, з якнайменшими переплануваннями), а також поділ всього будинковолодіння та земельної ділянки (а.с. 58-88).

Згідно висновку додаткової будівельно-технічної експертизи №049/БЗ-16 від 27.01.2017р. експертом розроблений інший варіант поділу житлового будинку між двома співвласниками, максимально наближений до ідеальних часток співвласників (до ?) (а.с.174-191).

Рішенням Вербовецької сільської ради від 16 березня 1998 року № 15 «Про передачу земель у приватну власність» передана земельна ділянка площею 0,304 га, в тому числі: під подвір»ям 0,03га, із них під пудівлями 0,01га, під садом 0,12га. Під сінокосом 0,154га (а.с.24)

У судовому засіданні експерт ОСОБА_8 надав пояснення про те, що спірний будинок, а також господарські будівлі в експлуатацію не введені, вони побудовані з відхиленнями від генерального плану забудови, наявного у технічній документації на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику ОСОБА_5. Фактично на земельній ділянці побудовані інші господарські споруди, які не передбачені генеральним планом забудови. Також наявний будинок перебудований із господарських споруд, а двоповерховий будинок, передбачений у генеральному плані, взагалі не зведений, наявний лише закладений для нього фундамент. Конфігурація та площа земельної ділянки фактично не відповідає конфігурації та площі земельної ділянки, зазначеної у генеральному плані забудови.

Сторони погодились з тим фактом, що усі збудовані на земельній ділянці споруди не введені в експлуатацію, на них відсутні правовстановлюючі документи, а також не виготовлялася технічна документація на земельні ділянки та не отримувалися на них правовстановлюючі документи.

За приписами ст.ст. 22, 28 КпШС України, який був чинним на час виготовлення будівельного паспорта на будівництво житлового будинку та забудову садиби і до січня 2004р., майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і у Сімейному Кодексі України, який діє на час розірвання шлюбу та розгляду спору.

Так, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності.

В силу ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із вимогами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина пята статті 376 ЦК України).

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

На час оформлення будівельного паспорта та технічної документації на забудову земельної ділянки і до 10.07.2001р. питання введення в експлуатацію нерухомого майна та виготовлення технічної документації на об»єкти нерухомого майна були врегульовані Інструкцією по технічній паспортизації жилих будинків державного і громадського фонду та фонду житлово-будівельних кооперативів у міській і сільській місцевостях, затвердженою Наказом Держжитлокомунгоспу України від 31.12.1991р. № 136, а після 10.07.2001р. Інструкцією про порядок технічної інвентаризації об»єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.07.2001р. № 582/5773. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів також визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як обєкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Рішення суду першої інстанції не можна визнати обгрунтованим, оскільки суд визнав за сторонами право власності на житловий будинок, не введений в експлуатацію, що суперечить положенням ст. 331 ЦК України, яка визначає підстави та порядок набуття права власності на новостворені обєкти незавершеного будівництва. Оскільки позивач не зверталася з позовними вимогами про визнання права власності на незавершений обєкт будівництва будинок або про визнання права власності на матеріали чи обладнання, тому підстави для задоволення її позову відсутні.

Питання передачі земельних ділянок у приватну власність та їх приватизації врегульовані положеннями Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, а з 01.01.2002р. Земельним кодексом України від 25.10.2001р., Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10).

Позивач не надала доказів виготовлення технічної документації на земельні ділянки та правовстановлюючих документів.

Аналогічно, оскільки сторонами правовстановлюючі документи на земельні ділянки не виготовлялись, тому у суду не було підстав для поділу земельної ділянки та залишення її частини (260 кв.м.) у загальному користуванні.

Такі ж висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 10 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ будинку та земельної ділянки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_9

ОСОБА_10