Номер провадження: 22-ц/785/2952/17
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

Кононенко Н.А.

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотекиза апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року,

встановила:

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із зазначеними вище позовними вимогами (у подальшому уточненими) до ОСОБА_4.

ПАТ «Укрсоцбанк» просило в рахунок часткового погашення заборгованості перед позивачем за договором кредиту № 2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року у розмірі 11 118093,14 (одинадцять мільйонів сто вісімнадцять тисяч дев'яносто три гривні чотирнадцять копійок) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 23, загальною площею 85,3 кв.м. розташовану в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3 654,00 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні 00 копійок) гривень.

В обґрунтування вищевказаної позовної заяви, ПАТ «Укрсоцбанк» посилалось на те, що 25 травня 2006 року між сторонами укладено договір кредиту 2006/13-2.06/516, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190 000 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 24 травня 2026 року зі сплатою 12,2 процентів річних.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань між сторонами 08 червня 2006 року укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.1. якого відповідач передав в іпотеку позивачу спірну квартиру.

Свої зобов'язання позивачем виконано належним чином в повному обсязі, втім, позичальником порушувались строки повернення кредиту та сплати процентів, що надало право банку звернутись до нього із вимогою про дострокове повернення суми кредиту.

В судовому засіданні:

- представники сторін надали заяви про розгляд справи за їх відсутності;

- представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити;

- представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з врахуванням пропуску строків позовної давності;

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту № 2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року - відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 (в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») просить рішення Приморського районного суду м. Одеси скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції, на підставі матеріалів даної справи, ст.ст. 253, 256, 257, 261, 267 ЦК України, правильно виходив з наступного.

25 травня 2006 року між вищевказаними сторонами укладено договір кредиту 2006/13-2.06/516, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190 000 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 24 травня 2026 року зі сплатою 12,2 процентів річних.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон, відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1 від 01 грудня 2015 року квартира № 23, загальною площею 85,3 кв.м., що розташована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_4.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань між сторонами 08 червня 2006 року укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.1. якого відповідач передав в іпотеку позивачу у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання за договором кредиту, наступне нерухоме майно: квартиру № 23, загальною площею 85,3 кв.м., розташовану в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2006 року р.№ 1200, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрованого за № 14879223.

У зв'язку з наявністю простроченої заборгованості у ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за вказаним кредитним договором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. 09 квітня 2011 року вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за №671, та відповідно до якого приватний нотаріус пропонує стягнути з ОСОБА_4 197 196,61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 березня 2008 року складало 998 872,84 гривень на дату розрахунку.

Проте, постановою заступника начальника другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Віннічук В.В. від 11 квітня 2011 року вказаний виконавчий напис повернуто стягувачу.

Крім того, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 червня 2011 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено, зокрема стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 125 851,8 гривень, що еквівалентно 266 621,33 доларів США, а також суму державного мита в розмірі 1700,10 гривень та витрати на ІТЗ в розмірі 120 гривень.

При цьому, постановою старшого державного виконавця другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Демченко О.В. від 19 грудня 2012 року виконавчий лист №2-391/11, виданий 14 лютого 2012 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення грошової суми, повернуто стягувачу.

Таким чином, позивач повною мірою мав вичерпну інформацію про наявність простроченої заборгованості ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року, у зв'язку з чим і звернувся спочатку до приватного нотаріуса за відповідним виконавчим написом, який вчинено 09 квітня 2008 року, а згодом до Малиновського районного суду м.Одеси з вказаним позовом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги доводів представника позивача щодо поважності причин пропуску строку подання позову до суду виходячи з наступного.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а не з моменту закінчення його дії, оскільки з моменту прострочення кожного періодичного платежу в кредитора виникає право на звернення до суду про застосування відповідного способу захисту, або про застосування іншого позасудового способу захисту порушеного цивільного права та законного інтересу.

Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а кінцевий строк погашення кредиту визначено конкретним календарним днем.

Додатково судом враховано, що право на звернення до суду з вказаним позовом виникає у позивача не після використання всіх можливих позасудових способів врегулювання спору, а одночасно з ним, оскільки право на звернення до суду за захистом порушеного права у позивача виникло саме з початку виникнення прострочення заборгованості за кредитним договором боржником в момент чергового щомісячного платежу відповідно до графіка погашення заборгованості, який є додатком до цього договору.

Здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках у в порядку, встановлених законом.

Наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин та не позбавляє кредитора права на судовий захист.

Крім того, повернення виконавчого листа з примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості з позичальника за кредитним договором відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не позбавляло права банку повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених Законом.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що позивачем не доведено поважності причин пропуску звернення до суду з вищевказаним позовом.

Оскільки, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, районний суд правомірно відмовив ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позову до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається, якщо особою вчинені дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, або іншого обов язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з з положеннями ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, остання дата погашення кредиту є датою, з якої починає обраховуватися строк позовної давності.

Посилання апеляційної скарги на те, що 13 січня 2016 року ОСОБА_4 надала заяву про врегулювання заборгованості за кредитом, як на дію, що свідчить про визнання останньою свого боргу, не може бути підставою для скасування вищевказаного рішення виходячи з наступного.

Докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані. Факт - це явище об'єктивної соціальної дійсності. Вони існують незалежно від того, чи знають про них особи, що здійснюють судовий розгляд. Фактичні дані, тобто відомості про факт - це інформація, за допомогою якої пізнається факт, що має значення для вирішення справи.

Докази можуть бути представлені у різній формі. Так, фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути отримані (встановлені) судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази отримуються у встановленій процесуальним законом формі.

Недотримання (порушення) форми отримання доказів обумовлює те, що вони при вирішенні судом справи до уваги братись не будуть.

Недопустимими є докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до положень про мінімальні гарантії Європейської Конвенції (ст. 6) завдання суду полягає у тому, щоб переконатися, чи був судовий розгляд у цілому справедливим, в тому числі й те, як були одержані докази. Тобто судові докази повинні бути одержані способом, який гарантує право на справедливий суд.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 здійснювала грошові платежі в рахунок погашення зазначеного вище боргу.

Вищевказана копія заяви ОСОБА_4 від 13 січня 2016 року про врегулювання спору, не може свідчити про визнання відповідачем свого боргу, а тому строк позовної давності позивачем для звернення до суду з зазначеним вище позовом - є пропущеним.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Із вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі врахував положення ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно зі ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 (в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») - відхилити. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко