Справа № 274/246/16-ц
провадження № 2/0274/64/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"04" квітня 2017 р. м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., при секретарі Павлюк - Жук А.В., за участю позивача ОСОБА_1В, представника позивавача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа нотаріус ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив, з урахуванням уточнюючих позовних вимог, визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 30.05.2009 року недійсним, вчиненим всупереч чинному законодавству.

Мотивуючи тим, що 22 лютого 2014 року після смерті його батька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, квартиру, що є його з батьком спільною сумісною власність, за адресою: Житомирська область, м. Бердичів. АДРЕСА_2, захопила та вселилася відповідачка, та як доказ права власності на дану квартиру пред"явила договір дарування квартири, який вчинено в 2009 році. Він важає, що даний договір є недійсним, оскільки його було вчинено всупереч чинному на той час законодавству, а саме: на підставі реєстраційного посвідчення, виданого на підставі довідки ЖБК від 03.03.1992 року № 51, зареєстрованого в Бердичівському бюро технічної інвентаризації в книзі № 62 , номер запису 130, а не на підставі свідоцтва на право власності на спірну квартиру, як того вимагає законодавство. Також перешкодою для вчинення правочину був накладений за рішенням суду від 1998 року арешт на квартиру, що не дозволяло нотаріусу посвідчувати спірний правочин.

У відкритому судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав, та суду пояснив, що підставами для визнання недійсним договору дарування від 30.05.2009 року є перебування спірної квартири на момент укладення договору під арештом, а також те, що даний договір було вчинено без свідоцтва на право власності на квартиру, що є порушенням законодавства. Також були порушені його права як співвласника квартири, оскільки він разом з батьками виплатив членські внески та набув право власності на квартиру без рішення суду. Зазначив, що арешт на спірну квартиру накладено в 1998 роц і на даний час його не знято. Крім того дана квартира є його єдинним житлом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав з тих самих підстав.

Представник відповідачки ОСОБА_6 в судове засідання не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги не визнає, з підстав, які вона зазначила в попередніх судових засідання.

Третя особа - нотаріус ОСОБА_4 в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності.

Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 30.11.1999 року уклав шлюб з ОСОБА_8, актовий запис № 603 від 30.11.1999 року, після укладення шлюбу і йому було присвоєно прізвище ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу( а.с. 61-зворот).

Згідно договору дарування від 30.05.2009 року ОСОБА_5, який зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_2, безоплатно передав у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну дарителю на праві приватної власності квартиру № 38 в будинку № 12 , що знаходиться по вул. Лупова в м. Бердичеві, Жиитомирської області. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4М.(а.с. 51).

Як вбається з копії свідоцтва про смерть серії 1-ТП № 234715, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту ОСОБА_9 реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_5 помер 22 лютого 2014 року(а.с. 79).

У відповідності до п. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року " Про практику застосування судами законодавства про житлово - будівельні кооперативи", судам слід мати на увазі, що згідно із ст. 15 Закону України " Про власність", член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок ( частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Згідно копії довідки виданої 10.10.1990 року ЖБК " Вимпел" за № 56, ОСОБА_5 дійсно погасив отриману від держави суду в розмірі 6902 крб. 60 коп., та є власником квартири АДРЕСА_3(а.с. 50) .

Відповідно до копії архівної довідки від 01.07.1997 року № 38 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, пенсіонеру, склад сім"ї 3 чоловіки, на підставі рішення № 384 виконкому Бердичівської міської ради народних депутатів від 13 серпня 1987 року " Про затвердження списків членів ЖБК " ВИМПЕЛ" по вул. Лупова 12, надається 2-кімнатна квартира в 2 під"їзді, на першому поверсіАДРЕСА_4, житловою площею 28,2 кв. м.(а.с. 68).

Як вбачається з довідки № 66 від 12.02.2014 року, виданої головою правління ОСББ" Вимпел-4" , визволитель м. Бердичева, Почесний громадянин, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за пільгою отримав в 1986 році кооперативну квартиру АДРЕСА_5. Був власником(а.с. 77).

В матеріалах інвентаризаційної справи № 9646 на будинок № 12 квартира № 38 по вул. Лупова в м. Бердичеві Житомирської області міститься довідка за № 51 від 03 березня 1992 року, видана ОСОБА_5, в тому, що йому належить квартира № 38 по вул. Генерала Лупова в будинку № 12, в м. Бердичеві(а.с. 2 інвентаризаційної справи).

Згідно копії реєстраційного посвідчення, Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації посвідчило, що кооперативна квартира № 38 житловою площею 28,2 кв.м., житлового будинку № 12 по вул. Г. Лупова в м. Бердичеві, кооператив " Вимпел", зареєстрована за ОСОБА_5 на праві особистої власності на підставі довідки Бердичівського житлово - будівельного кооперативу " Вимпел" від 3 березня 1992 року № 51( а.с. 93; а.с. 3 - інвентаризаційної справи).

Як вбачається з Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.05.2009 року, квартира АДРЕСА_6, є приватною власністю ОСОБА_5, частка 1/1, на підставі / 12.03.1992/ дубліката реєстраційного посвідчення виданого на підставі довідки ЖБК від 03.03.1992 року № 51 (а.с. 94; а.с. 2 - реєстраційної справи б/н).

Пунктом 6-1 постанови ПленумуПленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року " Про практику застосування судами законодавства про житлово - будівельні кооперативи" передбачено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону " Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці члена кооперативу, пає на громадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів його сім"ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

З письмових доказів, які були дослідженні в судовому засіданні, а саме: копії довідки про склад сім"ї від 1997 року; копії довідки № 9, виданої 21.07.1997 року установою ЯЮ 309/70 про зняття ОСОБА_7 з квартирного обліку; копії довідки виданої 30.06.1997 року ЖБК " Вимпел" про те, що ОСОБА_7 був прописаний та проживав разом з батьками з часу заселення будинку з 09.09.1987 року, а виписаний 16.04.1991 року; копії довідки виданої установою ЯЮ 309-70 про доходи позивача; копії довідки від 21 липня 1997 року, виданою ЖБК " Вимпел-4" про те, що ОСОБА_10 був прописаний разом з батьками з часу заселення будинку з 09.09.1987 року, довідок про те, що перший пайовий внесок за дану квартиру було виплачено 01.03.1986 року в сумі 2466 крб, а останній внесок за квартиру було виплачено 16 лютого 1988 року в сумі 4436 ,60 крб., на думку суду, вбачається, що єдиним власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_5, який повністю вніс свій пайовий внесок за дану квартиру та набув на неї право власності і мав вправо розпоряджатися нею на власний розсуд(а.с. а.с. 67-72).

Позивачем і його представником, на думку суду, не надано суду жодних допустимих доказів, про те, що позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 та є її співвласником.

Крім того ними на надано доказів про те, що позивач вносив власні кошти в рахунок погашення паю за спірну кооперативну квартиру.

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і доводи позивача щодо наявної між ним і ОСОБА_5 домовленості стосовно набуття права власності на спірну квартиру.

Також відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30.10.2014 року, винесеного в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 вважає себе єдиним власником АДРЕСА_7. Звернувшись до голови ОСББ " Вимпел -4" для реєстрації у цій квартирі та переведення на нього особових рахунків, він дізнався про проживання в квартирі ОСОБА_3. В судовому засіданні позивач не надав жодних допустимих доказів, які б вказували , що він є власником спірної квартири. В наслідок чого йому у задоволені позову про усунення перешкод у користуванні вказаним житлом було відмовлено(а.с. 49). Дане рішення набрало законної сили.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Однією із підстав визнання правочину від 30.05.2009 року недійсним позивач та його представник зазначають те, що квартира АДРЕСА_8 в ОСОБА_9, на час укладення договору дарування знаходилась під арештом, який був накладений судом.

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, дійсно 05 лютого 1998 року суддею Бердичівського міського суду в цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання реєстраційного посвідчення БТІ частково недійсним, виділення частини паю, квартири в кооперативі, встановлення порядку користування кооперативною квартирою, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5( а.с . 7).

18 грудня 2000 року ухвалою Бердичівського міського суду позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання реєстраційного посвідчення частково недійсним, виділення частини пая і квартири в ЖБК " Вимпел" у власність, та визнання за ним права власності на пай, квартиру, на майно було залишено без розгляду в зв"язку з неякою позивача(ОСОБА_1 ) в судові засідання.

Арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_5 скасовано, дана ухвала набрала законної сили у відповідності до вимог чинного законодавства(а.с. 103-104).

12 січня 2016 року апеляційний суд Житомирської області розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, згідно якої він просив скасувати ухвалу суду від 18.12.2000 року, апеляційну скаргу позивача відхилив, ухвалу суду від 18.12.2000 року залишено в силі(а.с. 92-93 - цивільної справи № 274/4244/15-ц за заявою ОСОБА_1 про відновлення втраченого провадження).

Відповідно до наданих суду копій Витягів з Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 30.05.2009 року будь-яких заборон, арештів на відчудження квартири АДРЕСА_5 не встановлено(а.с. 94-95).

Таким чином судом встановлено, що станом на 30 травня 2009 року квартира, яка була предметом договору дарування, під арештом, як стверджує позивач, не перебувала. Арешт було скасовано ухвалою суду ще в 2000 році.

Щодо доводів позивача та його представника, що правочин від 30.05.2009 року був укладений всупереч чинному на той час законодавству, а саме на підставі реєстраційного посвідчення, виданого на підставі довідки ЖБК від 03.03.1992 року № 51, зареєстрованого в Бердичівському бюро технічної інвентаризації в книзі № 62, номер запису 130, а не на підставі свідоцтва на право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_6, то на думку суду, дана підстава позову також не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Зокрема з пояснень нотаріуса ОСОБА_4 вбачається, що в 2009 році для вчинення правочину, зокрема договору дарування, нотаріуси вимагали від органів БТІ Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, такий Витяг було надано дарителем (ОСОБА_5Д.) під час укладення договору дарування 30.05.2009 року, що підтверджувало його право власності на квартиру АДРЕСА_6(а.с. 94).

Відповідно до листа Міністерства юстиції від 22.01.2003 року за № 14-32/97, реєстраційні написи, реєстраційні посвідчення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що оформлені до 31 січня 2003 року включно, не обмежені терміном дії та повинні прийматися нотаріусами при вчиненні ними нотаріальних дій.

Таким чином, на думку суду, на час вчинення правочину ОСОБА_5 не потрібно було пред"являти свідоцтво про право власності на квартиру, як стверджують позивач та його представник, тому, що реєстраційне посвідчення є доказом права власності на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою , п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування 30.05.2009 року, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вище викладеного, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_5 укладеного 30.05.2009 року, недійсним, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-216, 218, 223 ЦПК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа нотаріус ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування від 30 травня 2009 року відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення. Особам, які брали участь у справі, але не були присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Замега