Справа № 297/2617/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої: Готра Т.Ю.,

суддів : Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.

при секретарі: Шукаль О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому зазначила, що з 11.12.1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який рішенням Берегівського районного суду від 28.01.2008 року між ними розірвано. За час перебування в шлюбі у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також за час шлюбу з відповідачем 29.12.2001 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформлено за відповідачем. Посилаючись на те, що вказана квартира є їхньою спільною сумісною власністю, яку вони добровільно поділити не можуть, просила визнати за нею, ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. Стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку із спільної сумісної власності подружжя в житловій квартирі АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000 гривень за надання правової допомоги та судовий збір в розмірі 551,21 грн.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд вказаного заочного рішення від 28.11.2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Вказує на те, що спірна квартира є його особистою власністю, так як була куплена за його особисті гроші. А також, що позивачкою пропущено строк позовної давності, який згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується у три роки. Шлюб між ними було розірвано 28.01.2008 року, а до суду з позовом про поділ майна ОСОБА_2 звернулася 21.10.2016 року, тобто після спливу строку позовної давності, який відповідач просить застосувати до вимоги ОСОБА_2 про поділ майна та визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири. Також вказував на те, що судом першої інстанції були порушені його процесуальні права, так як він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом, у звязку з чим був позбавлений можливості приймати участь в розгляді справи, давати свої пояснення, заперечення на позов та звернутися з відповідною заявою про застосування строку позовної давності.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали.

Представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 11 грудня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2008 року розірвано (а.с. 6). Розірвання шлюбу між сторонами засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим ОСОБА_2 06 березня 2008 року (а.с.7).

За час перебування у шлюбі сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Відповідно до ст.60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення Закону було закріплено й у статті 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний на час набуття сторонами спірного майна.

Згідно ст.61 СК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об»єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що майно, а саме спірна квартира АДРЕСА_2 - було куплено подружжям за час перебування у шлюбі, що стверджується наявним у матеріалах справи договором купівлі-продажу, а тому таке є спільною сумісною власністю подружжя, яке у відповідності до вище наведеного законодавства підлягає поділу.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що спірна квартира є його особистою власністю, оскільки була придбана ним за його власні кошти, а тому не підлягає поділу, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи про це відсутні належні і допустимі докази в розумінні вимог статей 58, 59 ЦПК України.

Разом з цим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення судом норм процесуального права, зокрема щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи в порядку і строки встановлені статтями 74, 76 ЦПК України. Як слідує з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 про час і місце розгляду справи, призначеної судом на 16.11.2016 року та на 28.11.2016 року повідомлений не був, так як про судове засідання, призначене на 16.11.2016 року, дізнався після цієї дати, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, з якого слідує, що на адресу відповідача ОСОБА_3 ухвала про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду від 04.11.2016 року була відправлена тільки 16.11.2016 року (а.с.15), а про судове засідання призначене на 28.11.2016 року взагалі повідомлений не був (а.с.17 повідомлення повернулося).

Таким чином, внаслідок невиконання судом вимог статей 74, 76 ЦПК України щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час і місце розгляду справи, були порушені його права, передбачені статтями 10, 11, 27, 31 ЦПК України, ч.3 ст.267 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи за наступних обставин.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини, чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України (ст..115 СК України).

Судом встановлено, що заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2008 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6). Вказане розірвання шлюбу зареєстроване у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації розрань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №31 від 06 березня 2008 року, що стверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії 1-ФМ №015533, виданим ОСОБА_2 06 березня 2008 року (а.с.7).

Позивачка ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна звернулася 21 жовтня 2016 року, що стверджується відміткою суду (а.с.2).

Частиною 2 статті 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до частини 3 і 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_3 у заяві про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду від 28 листопада 2016 року просив застосувати позовну давність до вимоги про поділ майна, посилаючись на те, що з відповідною заявою в порядку, передбаченому ч.3 ст.267 ЦК України, він не звернувся до суду внаслідок порушення його процесуальних прав судом.

Встановивши, що позивачка ОСОБА_2 про своє порушене право дізналася після розірвання шлюбу у 2008 році, а до суду з даним позовом звернулася у 2016 році, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої ОСОБА_3 подано заяву, тому колегія суддів вважає, що у звязку з пропуском позивачкою строку позовної давності у позові слід відмовити.

При цьому колегія суддів констатує, що у звязку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до позбавлення відповідача права брати участь в розгляді даної справи, давати свої пояснення, заперечення на позов та звернутися з відповідною заявою про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що така заява може бути розглянута судом апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316-319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді