Справа № 226/308/17
Провадження № 2/226/194/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13.04.2017 Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Пікало К.І.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3, в якому просить позбавити останнього батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є матір'ю дитини, яку народила від відповідача, батьківство якого встановлене рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10.03.2011. ОСОБА_3 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не піклується про розвиток сина, не відвідував ані дошкільний навчальний заклад, ані навчально-виховний комплекс, де наразі навчається дитина. ОСОБА_3 не турбується про сина, не цікавиться його здоров'ям, не вітає зі святами, взагалі жодного разу не бачив дитину. З дня народження ОСОБА_3 вона самостійно виховує його, повністю забезпечує у всіх потребах. Висновком органу опіки та піклування визнане доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, він навіть склав заяву, де висловив згоду на таке позбавлення, що підтверджує його небажання виконувати батьківські обов'язки. Просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги, пояснила, що в шлюбі з відповідачем не перебувала, він був проти її вагітності та народження дитини, тому його батьківство було встановлене рішенням суду на підставі проведеної у справі генетичної експертизи. Відповідач сплачує аліменти на дитину, але більше ніяким чином не проявляє себе як батько. Сином опікується виключно вона, крім того, допомагає їм її старший син, який вже є дорослою людиною, живе окремо і працює. ОСОБА_4 цікавиться, де його батько, обурюється, що той не приходить, це дуже травмує дитину. Відповідачеві син не потрібен, ОСОБА_3 абсолютно байдужий до нього, бачив дитину лише одного разу - при заборі крові для генетичної експертизи, але навіть тоді швидко пішов. Коли вона декілька разів просила останнього дати дозвіл на виїзд дитини за кордон, відповідач грубо відмовляв їй, дитина не змогла виїхати ані на відпочинок, ані для участі у творчих конкурсах, куди їх запрошували прибути. З моменту пред'явлення нею позову ОСОБА_3 жодним чином не намагався виправити ситуацію. Просила задовольнити її вимоги.

Представник позивача ОСОБА_2 також підтримав позовні вимоги і просив задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Підтвердив, що дійсно надав органу опіки та піклування свою письмову згоду на це, але на той час він був у стані афекту, тому не підтверджує такої згоди на цей час. Вважає себе батьком, тому що сплачує аліменти. Він погоджується, що жодних інших дій, які б мали ознаки здійснення батьківських прав та обов'язків, він не вчиняв і не вчиняє. З позивачем їх відносини мали випадковий характер, на час їх контактів в нього була дружина, з якою він перебуває у шлюбі і досі, вони виховують двох дітей. Коли він дізнався про вагітність ОСОБА_1, то дуже обурився, оскільки не хотів втратити свою родину. Він намагався переконати позивача не народжувати дитину, не бажав такого народження, просив не пред'являти позову щодо аліментів, звинувачує ОСОБА_1 у проблемах, які він мав із дружиною після тяжби з встановленням батьківства та стягненням аліментів. В його родині не обговорюється тема наявності у нього позашлюбного сина, він не хоче ще раз травмувати свою дружину, а його діти навіть не знають, що в них є брат. З позивачем в них вкрай неприязні відносини, тому бачитись з дитиною і приділяти їй увагу він не бажає доти, доки дитина не подорослішає. Мабуть, якось в подальшому, коли син виросте, він буде спілкуватися з ним, але наразі він ще не вирішив для себе, яким чином і коли саме це буде відбуватися, та чи буде відбуватися взагалі. Так, він не надав дозволу на виїзд ОСОБА_3 за межі України, хоча й позивач просила про це. Його відмова обумовлена їх неприязними відносинами, при цьому інтереси дитини він не враховував, бо не був обізнаний про них. На цей час він готовий надати таку згоду, якщо не буде позбавлений батьківських прав. Підтвердив, що ніколи не намагався побачити сина, не цікавився його справами, не вітав зі святами. На запитання суду відповідач не зміг чітко сформулювати, навіщо йому потрібні батьківські права, якщо він не реалізує їх, пов'язував такі права виключно зі сплатою ним аліментів.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради до суду не з'явився, надана заява про підтримання позовних вимог і розгляд справи за відсутністю представника.

Суд, вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Малолітній ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красноармійську Донецької області від батьків ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (а.с. 6).

Батьківство ОСОБА_3 встановлене рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10.03.2011 у справі № 2-19/11 (а.с. 7).

Дитина ОСОБА_4 мешкає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Як вказано ОСОБА_3 і підтверджено ОСОБА_1, відповідачем на користь позивача сплачуються аліменти на утримання дитини.

Дитина ОСОБА_4 навчається у 1 класі навчально-виховного комплексу № 1 м. Покровська, позитивно характеризується, є відвідувачем спортивних і творчих секцій і зайнять. Раніше відвідував ДДЗ № 2 м. Покровська. Виховується у неповній родині, дитиною опікується виключно мати, батько в житті дитини участі не приймає (а.с. 8-12, 14).

За висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради № 05/26-224 від 17.02.2017, ОСОБА_3 не виконує батьківські обов'язки з виховання свого малолітнього сина ОСОБА_4, тому позбавлення його батьківських прав є доцільним (а.с. 15).

Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу (далі - СК) України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

У відповідності до положень п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Пунктами 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини.

Суд вбачає, що відповідач ОСОБА_3, будучі обізнаним про наявність у нього малолітнього сина, свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не має окресленого та чітко визначеного наміру в подальшому здійснювати піклування над нею. Під час судового розгляду відповідачем жодною мірою не було висловлено ані намагання, ані взагалі бажання опікуватися сином у майбутньому.

Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Діючи виключно в інтересах дитини з метою захисту її прав, суд, визнаючи, що законодавство України і усталена практика Європейського Суду з прав людини визначає позбавлення батьківських прав крайньою мірою при вирішенні подібних справ, не вбачає жодних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Надаючи оцінку позиції відповідача у справі, суд виходить з того, що ОСОБА_3 свідомо підтверджені всі доводи позивача, викладені в позові як фактичні підстави для позбавлення батьківських справ. Більш того, суд вбачає, що, одночасно з ухиленням від виконання батьківських обов'язків, відповідач вчиняє перепони для розвитку дитини, перешкоджаючи її виїздам за кордон як з метою оздоровлення, так і з метою творчого зростання, і ці відомості також не заперечені ОСОБА_3 Даних щодо стану здоров'я, особливих обставин, обставин непереборної сили, які б перешкоджали відповідачеві здійснювати свої батьківські обов'язки та були б сприйняті судом як поважні причини його ухилення, під час судового розгляду здобуто не було. За таких обставин заперечення відповідача щодо позбавлення його батьківських прав, його посилання на погані відносини між сторонами та лише факт сплати ним аліментів не можуть бути підставою для відмови у позові, враховуючи очевидну байдужість ОСОБА_3 до дитини, сприйняту безпосередньо судом під час судового розгляду шляхом отримання пояснень від відповідача. Строк у сім років, який минув з моменту народження дитини, і під час якого батько і син існували окремо один від одного, суд вважає більш ніж достатнім для реалізації спроб і намагань відповідача бути батьком як в розумінні діючого законодавства, так і в площині норм моралі, наявних у суспільстві.

Таким чином, є беззаперечно встановленим те, що ОСОБА_3 фактично усунувся від виконання батьківських обов'язків з моменту народження дитини, а тому, захищаючи права та інтереси малолітнього ОСОБА_4, суд має задовольнити позовні вимоги і позбавити відповідача батьківських прав щодо останнього.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягють стягненню судові витрати у справі, понесені позивачем (а.с. 1).

На підставі викладеного, ст.ст. 150, 164-166 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст.ст. 60, 88, 209, 212-217 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав стосовно малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Красноармійська Донецької області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.С. Салькова