АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/591/17 Головуючий 1 інст. Шевченко Г.С.
Справа № 645/5567/15-ц Доповідач Кружиліна О.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2016 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя, -

в с т а н о в и в:

22 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом, який в подальшому був уточнений, в якому просив поділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ним право власності на 1/4 частину будинку по вул. Печенізькій, 41 в м. Харкові з надвірними будівлями та спорудами, а також на наступне майно:

- електрорубанок вартістю 400 грн.;

- перфоратор вартістю 950 грн.;

- перфоратор вартістю 800 грн.;

- шуруповерт вартістю 300 грн.;

- болгарку вартістю 500 грн.;

- електроточило вартістю 270 грн.;

- бензотример вартістю 1320 грн.

В порядку розподілу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- шафу вартістю 1200 грн.;

- комод вартістю 1500 грн.;

- бетономішалку вартістю 1300 грн.;

- лобзик вартістю 350 грн.;

- будівельну тачку вартістю 250 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 23 червня 2011 року він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі ними було придбане наступне майно: 1/2 частка будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41, яка була оформлена на ОСОБА_1; холодильник LG; кухонний мякий куток; комод; бетономішалка; електрорубанок; 2 перфоратори; шуруповерт; болгарка ; електроточило; 2 бензотримери; будівельна тачка; АОГВ; газова колонка; насосна станція, доступу до якого у нього немає, оскільки відповідач змінила вхідні замки та не надає йому допуску навіть до особистих речей, які залишились у будинку.

Оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється вирішити питання про поділ майна, він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила: визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41; визнати за ОСОБА_3 право на грошову компенсацію у розмірі 2000 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2011 року. При цьому однією сімєю вони перестали проживати з квітня 2014 року. 01 липня 2011 року, через тиждень після укладення шлюбу та за два тижні до народження їх дитини, її дочка від першого шлюбу ОСОБА_4 оформила продаж квартири, яка дісталась їй від батька, та купила будинок у спільну власність з відповідачем (фактично подарувала їй кошти на половину будинку). Правочини були оформлені в один день з різницею в 2 години та майже на одну суму, з різницею в 4000 грн., що свідчить про те, що кошти від продажу квартири були використані на купівлю спірного будинку. Отже, лише 4000 грн. були спільними і відповідач не заперечує, щоб вони були розділені. В момент укладення шлюбу ОСОБА_1 була на 9 місяці вагітності, і позивач не мав наміру з нею одружуватися, але коли дізнався про те, що вона збирається придбати будинок, купив обручку та вони одружилися. Обізнаною з приводу наслідків придбання будинку в період шлюбу вона не була.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволені.

В порядку розподілу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41.

В порядку розподілу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на: електрорубанок вартістю 400 грн.; перфоратор вартістю 950 грн.; перфоратор вартістю 800 грн.; шуруповерт вартістю 300 грн.; болгарку вартістю 500 грн.; електроточило вартістю 270 грн.; бензотример вартістю 1320 грн., усього на суму 4540 грн.

В порядку розподілу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: шафу вартістю 1200 грн.; комод вартістю 1500 грн.; бетономішалку вартістю 1300 грн.; лобзик вартістю 350 грн.; будівельну тачку вартістю 250 грн., усього на суму 4600 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., а в дохід держави судовий збір у розмірі 1481 грн. 80 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 1/2 будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41 та визнати за ОСОБА_3 право на грошову компенсацію у розмірі 2000 грн. Позовні вимоги первісного позову також задовольнити частково відмовити у вимозі ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/4 частину спірного будинку, визнати за ним право на грошову компенсацію у розмірі 2000 грн., в частині розподілу рухомого майна рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилались на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували з 23 червня 2011 року по 07 серпня 2015 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2015 року .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період шлюбу 01 липня 2011 року придбана 1/2 частка будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41, яка була оформлена відповідно до договору купівлі-продажу будинку на відповідача ОСОБА_1 (а.с. 26).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що ані ОСОБА_1, ані її представником не доведено, що грошові кошти від продажу квартири АДРЕСА_1 були використані на купівлю будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41, та кошти на 1/2 частку будинку фактично були подаровані позивачу за зустрічним позовом її донькою, а тому 1/2 частка зазначеного будинку з надвірними будівлями та спорудами була набута подружжям під час шлюбу, тому є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується в повному обсязі, входячи з наступного.

Згідно з положеннями статті 60 СК України та частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з розясненнями, що містяться у пунктах 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Разом з тим, з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Так, пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15 і відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується наявними доказами, 01 липня 2011 року за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, продавцями якої були: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, кожному належало по 1/3 частці у праві власності на вказану квартиру. Продаж квартири здійснено за 220 000 грн. (а.с. 33).

В той же день 01 липня 2011 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був придбаний будинок в рівних частках кожний по вул. Печенізькій, 41 в м. Харкові, вартість якого становила 224 000 грн. (а.с. 34).

Доводи представника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що дочка відповідача від першого шлюбу ОСОБА_4 оформила продаж вказаної вище квартири, яка дісталась їй від батька, та купила будинок у спільну власність з відповідачем (фактично подарувала ОСОБА_1 кошти на половину спірного будинку) є неспроможними і не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_1 не була учасником договору.

Доказів на предмет дарування коштів від продажу зазначеної квартири ОСОБА_1 її дочкою ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ані ОСОБА_1, ані її представником не доведено, що грошові кошти від продажу квартири АДРЕСА_4 були використані позивачкою, за зустрічним позовом на купівлю будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41, та кошти на 1/2 частку будинку були подаровані ОСОБА_1 її донькою ОСОБА_6

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2016 року залишити без змін

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_9