Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2817/16-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 червня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики від 11 жовтня 2013 року в сумі 145 790,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 11 жовтня 2013 року надала відповідачу у борг позику у розмірі 81 000,00 грн. та 3000,00 доларів США з терміном повернення за вимогою позикодавця, на підтвердження чого була складена розписка. Її письмові вимоги повернути позику боржник ігнорує, а тому за захистом свого порушеного права вона звернулась до суду.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 23 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на її користь борг в сумі 145790,00 грн. та 1458 сплаченого судового збору.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 14 березня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 23 червня 2016 року відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Не заперечуючи факту написання розписки від 11 жовтня 2013 року, отримання позики та повернення 13000 грн., ОСОБА_2 вказав, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, порушив принцип змагальності сторін, оскільки його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, судом порушено правила підсудності та не враховано, що позивач відповідно до умов договору позики не предявив до нього вимоги про повернення коштів, тому не набув правових підстав для звернення до суду.

В судове засідання сторони не зявились. Від ОСОБА_1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу та заява про відкладення розгляду справи у звязку із сімейними обставинами. ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Колегія суддів розглянула справу у відсутність сторін, зважаючи, що позивачка не надала доказів на підтвердження поважності причин її неявки, а відповідач та його представник просили розглянути справу у їх відсутність.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зі змісту оригіналу розписки, складеної 11 жовтня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 81000 грн. та 3000 доларів США, які зобовязався повернути на вимогу власника (а.с. 29).

У розписці відповідач зазначив місцем свого проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

ОСОБА_2 частково повернув позивачу позику в сумі 13000 грн.

Факт написання розписки, отримання позики та повернення 13000 грн. відповідач у апеляційній скарзі не заперечував.

З приводу невиконання зобовязання ОСОБА_2 ОСОБА_1 зверталась до органів поліції, згідно відповіді яких місцем проживання боржника встановлено АДРЕСА_1 (а.с. 9).

За вказаною адресою позивач 18 січня 2015 року та 28 грудня 2015 року направила вимоги відповідачу про повернення позики (а.с. 10-11), які боржником не виконані.

Враховуючи встановлені обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції задовольняючи позов правильно виходив із доведеності вимог щодо наявності у ОСОБА_2 боргових зобов'язань перед ОСОБА_1 за договором позики, оформленого розпискою від 11 жовтня 2013 року у сумі 145790 грн.

Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 відповідно до умов договору не направила йому вимоги про повернення коштів, а тому у неї не виникло право звернення до суду є безпідставними з огляду на наступне.

Як зазначив у апеляційній скарзі відповідач, після укладення вищевказаного договору позики він змінював своє зареєстроване та зазначене у розписці місце проживання: з 18 березня 2015 року проживав та був зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_2, з 15 листопада 2016 року проживає та зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_3.

Доказів повідомлення позикодавця про зміну свого місця проживання відповідач суду не надав.

Направлені позивачем на адресу зазначену у розписці вимоги про повернення боргу залишені ОСОБА_2 без задоволення, а тому позивач правомірно використала право звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за договором позики.

Також, зважаючи на умову повернення боргу за вимогою позикодавця, повернення боржником частини позики в сумі 13000 грн., підтверджує факт такої вимоги і часткове її виконання.

Крім цього, безпосереднє звернення до суду є конституційним правом кожного про що зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001.

Неналежне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи та розгляд справи з порушенням правил підсудності не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки це процесуальне порушення не призвело до неправильного вирішення справи (ч. 3 ст.309 ЦПК України).

Позику, яка отримана боржником у іноземній валюті було стягнуто судом першої інстанції в межах заявлених позивачем вимог у національній валюті в еквіваленті на дату звернення до суду. Крім того, рішення суду в частині суми боргу відповідачем не оскаржувалось.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування або зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: