Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, встановлення порядку участі матері у спілкуванні з дитиною за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 про визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 2008 року вона проживала з відповідачем у шлюбі, в якому у них народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Внаслідок систематичних конфліктів вони з відповідачем припинили спільне проживання. У січні 2015 року відповідач без її згоди забрав сина та утримує його у своєї матері, що унеможливлює її спілкування з дитиною. У зв'язку з цим та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_6 просила визначити місце проживання дитини з нею.

У серпні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, встановлення порядку участі матері у спілкуванні з дитиною, посилаючись на те, що мати дитини ухиляється від виховання сина, не має постійного заробітку, неодноразово притягувалась до відповідальності за антигромадську поведінку та веде аморальний спосіб життя. Розвитком та вихованням сина займається він та його родина. У зв'язку з цим та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визначити місце проживання сина з ним та надати можливість матері за згоди сина бачитись та спілкуватись з ним кожної суботи після 15 год. протягом 2 годин в його присутності в громадських місцях.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_6 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до відмовлено. Вирішено питання пор судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та задоволення його зустрічного позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є батьками малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1; спільно не проживають.

ОСОБА_6 та малолітня дитина зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_7 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 разом з дружиною, їхньою малолітньою дитиною, батьком та матір'ю.

Мати дитини - ОСОБА_6 за місцем проживання й роботи характеризується позитивно, має постійне місце роботи на посаді менеджера ПП «Сендем плюс», отримує заробітну плату у розмірі 03 тис. грн.

Згідно акта обстеження житлово-побутових умов від 14 липня 2015 року в місці проживання матері створені належні умови для проживання дитини: місце для сну та ігор, особисті речі та іграшки.

Також встановлено, що ОСОБА_6 на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, наркологічних захворювань не має. Згідно довідки № 5918 від 22 липня 2015 року, виданої Обласною психоневрологічною лікарнею № 3, на обліку в ОПНЛ № 3 не перебуває.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 241 від 08 квітня 2016 року, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_6 та встановити батькові відповідний порядок участі у вихованні сина.

Визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, суди виходили із того, що обоє батьків відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини. Отже, як батько, так і матір дитини можуть ставити питання про визначення місця проживання дитини саме з ним. Разом з тим, за принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, яким має керуватися суд при вирішенні питання щодо місця проживання дитини, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Матеріали справи не містять достатніх та переконливих доказів, які б вказували на наявність таких виключних обставин.

Висновки судів ґрунтуються на обставинах справи, правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні вимог цивільного процесу, а тому колегія суддів погоджується із таким вирішенням спору.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено судами як кожен окремо, так і в сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, встановивши, що мати дитини має постійне місце проживання, джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку сина; виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, не встановлено; суди із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини обґрунтовано визначили місце проживання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із висновком судів щодо їх оцінки, на законність судових рішень у справі не впливають.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик