Справа № 310/2089/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12 квітня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю заявника ОСОБА_1,

представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Бердянський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту народження дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року його дружина ОСОБА_3, перебуваючи на тимчасово окупованій території в м. Севастополі народила сина - ОСОБА_4, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 квітня 2017 року. Заявник звернувся до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. В зв'язку з наведеним просив встановити факт народження дитини чоловічої статі ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Севастополі у ОСОБА_3

Заявник ОСОБА_1 пояснив суду, що він перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 з 19 серпня 2016 року, заявник з дружиною проживають в м. Донецьку, на даний час навчаються у м. Севастополі. ОСОБА_3 була вагітна і ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Севастополі народила сина ОСОБА_5. В Бердянському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про народження дитини та рекомендовано звернутись до суду. Просив заяву задовольнити.

Представник заявника підтримала доводи заяви з викладених в ній підстав, просила її задовольнити в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи - Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечував проти задоволення заявлених вимог.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що його син перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 з 19 серпня 2016 року. Перебуваючи на території тимчасово окупованої території, ОСОБА_3 народила дитину чоловічої статі, яку назвали ОСОБА_4. На даний час заявник з дружиною ОСОБА_3 в зв'язку із навчанням проживають в м. Севастополі, фактично зареєстровані в м. Донецьку, отримати свідоцтво про народження дитини Українського зразка не мають можливості.

Суд, вислухавши заявника, його представника, свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 в міській лікарні № 5 м. Севастополя народила хлопчика. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 квітня 2017 року, виданим Міською лікарнею № 5 м. Севастополя, а також поясненням свідка ОСОБА_6

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

12 квітня 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, однак, у реєстрації народження дитини йому було відмовлено у зв'язку із відсутністю медичного документу, який є підставою для проведення державної реєстрації народження (лист № 75/17.9-06-170 від 12.04.2017).

Згідно з положенням п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

Таким чином, суд приходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту народження дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 209, 212, 214-215, 256, 257, 294 ЦПК України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», суд

вирішив:

Заяву задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у місті Севастополі, Україна, у матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, місце реєстрації - Україна, АДРЕСА_1, батько дитини - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянин України, місце реєстрації - Україна, АДРЕСА_2. Підстава запису відомостей про батька - актовий запис про шлюб № 436 від 19 серпня 2016 року, зроблений Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення - у той же строк після отримання його копії.

Суддя О. М. Вірченко