У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 6 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 19 вересня 2008 року між акціонерним комерційним банком «Порто-Франко», правонаступником якого є ПАТ АБ «Порто-Франко», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10 117 доларів 58 центів США на строк до 15 липня 2009 року зі сплатою 18 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 19 вересня 2008 року між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року), ОСОБА_5 укладено договір застави, згідно з яким відповідачі передали банку в заставу майнові права на 3/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Іллічівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2010 року, що набрало законної сили, позов акціонерного комерційного банку «Порто-Франко» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2008 року в розмірі 206 689 грн 12 коп.

Постановою державного виконавця від 15 червня 2015 року виконавчий лист, виданий 11 жовтня 2010 року Іллічівським районним судом Одеської області, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2008 року в розмірі 206 689 грн 12 коп. повернуто стягувачеві з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Ураховуючи викладене, ПАТ АБ «Порто-Франко», уточнивши позовні вимоги, просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2008 року звернути стягнення на предмет застави - майнові права на 9/20 часток (ОСОБА_6 померла) домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 48,5 кв. м, способом продажу банком предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем або на публічних торгах.

Рішенням Іллічівського районного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ АБ«Порто-Франко» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 6 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ АБ«Порто-Франко» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2008 року в розмірі 206 689 грн 12 коп., з яких: 80 190 грн 93 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 7 414 грн 63 коп. - заборгованість за процентами, 119 083 грн 56 коп. - пеня, звернуто стягнення на предмет застави -майнові права (право володіння, користування і розпорядження) на 9/20 часток домоволодіння, загальною площею 48,50 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5, способом продажу ПАТ АБ «Порто-Франко» предмета забезпечувального обтяження шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем або на публічних торгах.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ АБ«Порто-Франко», суд першої інстанції виходив із того, що договір застави майнових прав від 19 вересня 2008 року не посвідчений нотаріально і не зареєстрований у державному реєстрі, тому є нікчемним, а нікчемний договір не породжує для сторін цього договору жодних прав та обов'язків.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив із того, що договір застави майнових прав не підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Згідно з умовами договору застави майнових прав заставодержатель має право звернути стягнення напредмет застави - майнові права відповідачів на 9/20 часток домоволодіння.

При цьому у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, у тому числі спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 19 вересня 2008 року між акціонерним комерційним банком «Порто-Франко», правонаступником якого є ПАТ АБ «Порто-Франко», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10 117 доларів 58 центів США на строк до 15 липня 2009 року зі сплатою 18 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 19 вересня 2008 року між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року), ОСОБА_5 укладено договір застави, згідно з яким відповідачі передали банку в заставу майнові права на 3/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Іллічівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2010 року, що набрало законної сили, позов акціонерного комерційного банку «Порто-Франко» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2008 року в розмірі 206 689 грн 12 коп.

Постановою державного виконавця від 15 червня 2015 року виконавчий лист, виданий 11 жовтня 2010 року Іллічівським районним судом Одеської області, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2008 року в розмірі 206 689 грн 12 коп. повернуто стягувачеві з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом чч. 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

У ст. 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону).

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Стаття 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» установлює, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Правовий аналіз положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом іпотечного договору, - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Судом установлено, що на час укладення договору застави майнових прав відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 2001 року на праві приватної спільної власності належали 3/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про заставу», у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави, у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави,іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув та не перевірив, чи підлягав договір застави майнових прав від 19 вересня 2008 року нотаріальному посвідченню та якими норами це регулюється.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, апеляційний суд у порушення положень ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору застави, та, вважаючи, що договір іпотеки нерухомого майна між сторонами не укладався, звернув стягнення на предмет застави способом продажу, не зазначивши, що дозволив продати: майнові права (право очікування) чи нерухомість як об'єкт власності, не встановивши при цьому початкової ціни у грошовому вираженні; не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, дійшовши передчасного висновку про задоволення позову.

Крім того, у порушення вимог ст. 316 ЦПК України, Закону України «Про іпотеку», апеляційний суд обрав альтернативний спосіб звернення стягнення, а самепродаж ПАТ АБ «Порто-Франко» предмета забезпечувального обтяження шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем або на публічних торгах, що ускладнить виконання рішення суду і ухвалення судового рішення під умовою законом не передбачено.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 6 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик