Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 332/626/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц /778/2805/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

За участю секретаря: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 28.10.1966р. по 19.08.1992р. проходив військову службу в Збройних Силах. При виконанні службового обовязку у позивача було виявлено захворювання: розширений остеохондроз з порушенням хребетного відділу, вторинний, постійно рецидивуючий хребетно-крестцовий радикуліт з порушенням Л5-І корішків зліва, з появою симпаталгії, стійким больовим синдромом та різким порушенням функції.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АД № 067351 від 17.09.2007 року позивачу було встановлено другу група інвалідності.

Після проходження військової служби він, позивач, отримав значні чисельні захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день, а саме постійні головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення памяті, зниження слуху, працездатності, порушення сну та інше, внаслідок чого останній неодноразово знаходився на лікуванні в неврологічному відділі та психоневрологічному диспансері. Вище перелічені захворювання не дають позивачу можливості працювати та утримувати себе та свою родину.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства Оборони України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 40 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, дійшов висновку про те, що на характер спірних правовідносин розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди і такий обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, Верховний Суд України у п. 5 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року за № 4 роз'яснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому, правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 з 28.10.1966 року по 19.08.1992 роки проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, що підтверджується копією військового квитка ГЛ № 119433 (а.с. 19), тобто майже 26 років.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 214-ІІ від 26.03.1992 року ОСОБА_3 встановлено діагноз: розширений остеохондроз з порушенням хребетного відділу, вторинний, постійно рецидивуючий хребетно-крестцовий радикуліт з порушенням Л5-І корішків зліва, з появою симпаталгії, стійким больовим синдромом та різким порушенням функції; отримано в період проходження військової служби (а.с. 17).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АД № 067351 від 17.09.2007 року, ОСОБА_3 було повторно безстроково встановлено другу групу інвалідності. Захворювання отримано в період проходження військової служби (а.с. 20).

Тобто, встановлено, що ОСОБА_3 протягом майже 26 років проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, та в період проходження військової служби (з 28.10.1966 року по 19.08.1992 роки) отримав вищевказані захворювання, у 2007 році позивачу було повторно безстроково встановлено другу групу інвалідності.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивача визнано інвалідом внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обовязків військової служби. Так, отримання захворювання в період проходження військової служби не свідчить що це захворювання повязано з виконанням обовязків військової служби.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, а саме, наявності причинного зв'язку між шкодою і діями заподіювача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для часткового задоволення позову знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на вищевикладене, на підставі ст.ст. 307, 309 ЦПК України судова колегія вбачає підстави для скасування рішення суду із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Заочне рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: