Справа № 476/817/16-ц
Провадження № 2/476/29/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2017 року Єланецький районний суд

Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Чернякової Н.В.

при секретарі Минаєвій Н.П.

за участю позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Єланець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

29.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати ОСОБА_4 За життя спадкодавиця склала заповіт, зареєстрований в реєстрі за №87 від 06.11.2001 року, згідно якого все належне на день смерті майно заповіла їй. Проте, коли вона після смерті матері звернулася для оформлення своїй спадкових прав до нотаріальної контори, їй було повідомлено про існування ще одного заповіту, зареєстрованого в реєстрі за №988 від 14.10.2009 року, згідно якого земельну ділянку площею 8,24 га, що знаходиться в межах території Возсіятської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, спадкодавиця заповіла відповідачу.

Посилаючись на те, що спадкодавиця під час складання останнього заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому волевиявлення не було вільним, просила суд визнати недійсним вищевказаний заповіт.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав вказаних в позовній заяві, просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Вислухавши позивачку, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивачки ОСОБА_4 (а. с. 8, 12), яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2. За вказаною адресою із спадкодавицею також проживала позивачка (а. с. 9, 14).

На випадок своєї смерті спадкодавиця склала заповіт, посвідчений 06.11.2001 року секретарем виконавчого комітету Возсіятської сільської ради Єланецького району Миколаївської області Діордіцою М.С. та зареєстрований в реєстрі за №87, згідно якого все належне їй на день смерті майно, де б воно не було і з чого не складалося, заповіла позивачці (а. с. 63).

Проте, коли позивачка після смерті своєї матері звернулася до Єланецької державної нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, їй було повідомлено що 14.10.2009 року спадкодавиця склала ще один заповіт, посвідчений нотаріусом Єланецького нотаріального округу Волошиним В.В. та зареєстрований в реєстрі за №988, згідно якого належну їй земельну ділянку площею 8,24 га, що знаходиться в межах території Возсіятської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, заповіла відповідачу (а. с. 13, 64, 77).

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, щодо спадкового майна останньої за заявами позивачки та відповідача завідувачем Єланецької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №156/2015 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 55-93).

Так, у відповідності до загальних засад цивільного законодавства, тобто свободі договору та положень ст. 1235 ЦК України заповідач є вільним у визначенні кола спадкоємців.

Згідно ч.2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю, або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Таким чином, заповіт спадкодавиці від 14.10.2009 року скасував попередній заповіт від 06.11.2001 року в частині волевиявлення щодо розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Проте, позивачка вважає, що заповіт від 14.10.2009 року не відповідає дійсній волі спадкодавиці, так як, був складений у момент, коли спадкодавиця не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Так, згідно з ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З пояснень позивачки та свідків слідує, що з 2009 року стан здоров'я ОСОБА_4 значно погіршився, оскільки остання перенесла інсульт з приводу чого проходила лікування в Єланецькій ЦРЛ. Протягом останніх років спадкодавиця не могла обходитися без сторонньої допомоги, погано говорила, часто забувала і плутала імена, неохоче розмовляла. Наведені обставини, на думку позивачки, вказують на те, що спадкодавиця не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, з довідки в.о. головного лікаря Єланецької центральної районної лікарні від 20.12.2016 року №628 та виписки №704 із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що з 11.08.2009 року по 25.08.2009 року ОСОБА_4 знаходилася на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділені з діагнозом гостре порушення мозкового кровообігу (а. с. 10, 11).

Для встановлення дійсного психічного стану спадкодавиці на момент складання заповіту від 14.10.2009 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 07.02.2017 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (а. с. 111-112).

Так, з висновку судово-психіатричної експертизи №213 від 23.06.2017 року, проведеної Миколаївською обласною психіатричною лікарнею №1 Миколаївської обласної ради, слідує, що визначити психічний стан спадкодавиці ОСОБА_4 на момент складання заповіту від 14.10.2009 року та можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не є можливим у зв'язку з відсутністю об'єктивних даних щодо психічного стану останньої (а. с. 139-143).

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 29.02.2012 року по справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі, йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем не було надано, а судом в ході розгляду справи не здобуто доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_4 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому підстав для визнання складеного нею 14.10.2009 року заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України немає. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Єланецький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В. Чернякова