Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/471/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко Л.Ю.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про усунення порушень законодавства про оплату праці у частині одноосібної зміни умов трудового договору шляхом скасування наказів, стягнення заборгованості сум заробітної плати, спонукання до вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди , -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державного навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про усунення порушень законодавства про оплату праці у частині одноосібної зміни умов трудового договору шляхом скасування наказів, стягнення заборгованості сум заробітної плати, спонукання до вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди., який неодноразово уточнювала в процесі розгляду справи.

В позові зазначено, що з 30.08.2013 року на підставі поданої нею 29.08.2013 року заяви про зміну трудового договору, а саме про вивільнення її «від виконання обов'язків завідуючого денним відділенням «Будівельник»» та її переведення з 30 серпня 2013 року «на посаду викладача спецдисциплін - «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві» за спеціальністю «Будівництво та експлуатація будівель і споруд», між нею та відповідачем був укладений новий трудовий договір, за яким відповідач погодився з її заявою та видав наказ №53-к про її переведення «на посаду викладача спецдисциплін» із зазначенням категорії - «спеціаліст вищої категорії», збереженням педагогічного звання - «викладач-методист» та підтвердженням її педагогічного стажу, який на той момент складав 20 років. Оскільки відповідно до атестації педагогічних працівників від 28.12.2006 року та 24.11.2011 року позивач була атестована як викладач спеціальних дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», було підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та підтверджено звання «методист-викладач».

Не зважаючи на це, в 2013 році, до початку навчального року, відповідачем не був виданий наказ про забезпечення позивача роботою за укладеним трудовим договором, педагогічне навантаження з належних навчальних дисциплін їй не встановлювалось, позивач не була проінструктована, не було роз'яснено права та обов'язки, під розписку не проінформована про умови праці, не ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, адміністрацією не було визначено її робоче місце, не було забезпечено необхідними для роботи засобами. На що вона 02.09.2013 року звернулась до відповідача з заявою про встановлення їй педагогічного навантаження з вищевказаних дисциплін та надання роботи.

25.09.2013 року відповідач ознайомив її з «Плановим навантаженням викладача на 2013-2014 навчальний рік від 02.09.2013 року» без підпису керівників коледжу, в котрих зазначалось, що позивачеві встановлюється педагогічне навантаження в кількості 390 академічних годин, та 209 годин з почасовою оплатою з тих дисциплін, з яких ОСОБА_3 не є фахівцем, а саме - «Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій», оскільки ця дисципліна відноситься до спеціальності «Виготовлення будівельних деталей і конструкцій», на що своєї згоди позивач не надавала і не зверталася до адміністрації з заявою про зменшення їй навчальних (академічних) годин у 2013-2014 навчальному році, як штатному педагогічному працівникові коледжу до рівня 390 академічних годин, та перехід з цілої тарифної ставки, яка складає 720 годин на 0,54 тарифної ставки, так само як і не зверталася до відповідача з заявою про надання іншої роботи - встановлення позивачеві педнавантаження в кількості 209 годин з почасовою оплатою, які можливо встановлювати тільки за згодою працівника понад 720 годин тарифної ставки. На такі дії позивач в період з 02.09.2013 року по грудень 2013 року продовжувала звертатися до адміністрації коледжу з заявами про надання їй роботи за укладеним трудовим договором відповідно до її заяви від 29.08.2013 року та наказу №53-к від 30.08.2013 року. Роботу, яка не була обмовлена трудовим договором позивач не виконувала, хоча в коледж приходила і знаходилась у відповідній аудиторії, про що неодноразово інформувала відповідача письмово.

Зазначала, що з 01 вересня 2013 року і по 20.12.2013 року бухгалтерією навчального закладу їй проводилось нарахування заробітної плати виходячи зі зменшеної кількості годин, при тому, що в табелі обліку робочого часу за вересень місяць їй було закрито 21 робочий день, а в жовтні - тільки 19 робочих днів по 25.10.2013 року включно і за 21 робочий день у вересні 2013 року їй була нарахована заробітна плата в сумі 1665,96 грн. виходячи зі зменшеного педагогічного навантаження, а за 19 робочих днів у жовтні 2013 року нарахована заробітна плата в сумі 1097,49 грн. За листопад та грудень 2013 року нарахування заробітної плати не проводилось, оскільки в табелі обліку робочого часу адміністрація ДВНЗ спочатку зазначала, що позивач не з'являлась на роботу з невідомих причин, а потім проставлялися прогули. 20.12.2013 року за прогул позивач було звільнено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 16.07.2014 року звільнення позивача за прогул було визнано незаконним, оскільки фактично мало місце переведення на іншу роботу, необумовлену трудовим договором, що укладався на підставі заяви позивача від 29.08.2013 року і згоди на яку позивач не надавав, позивача за рішенням суду поновлено на роботі.

В 2014 році, вже після поновлення на роботі відповідач знову без згоди позивача встановив їй педагогічне навантаження на 2014-2015 навчальний рік в кількості 335 академічних годин замість 720 годин, як штатному працівникові та 432 години з почасовою оплатою, незважаючи на те, що нею не подавалась заява про зменшення їй навчальних (академічних) годин у 2014-2015 навчальному році, як штатному педагогічному працівникові до рівня 335 академічних годин, та перехід з цілої тарифної ставки, яка складає 720 годин на 0,47 тарифної ставки та не надавалась письмова згода на виконання робіт у вигляді запропонованих 432 години з почасовою оплатою, які можливо встановлювати за згодою працівника понад 720 годин тарифної ставки.

Вважає, що відповідач порушив законодавство про оплату праці робота, на яку вона погоджувалась відповідно до умов укладеного трудового договору їй не надавалась і оплата її праці в тих розмірах, в яких необхідно було її проводити, відповідачем не проводилась та не проводиться. В зв'язку з чим вона істотно втратила у заробітку, за період з 30.09.2013 року - з моменту укладення трудового договору між позивачем та відповідачем і по 14.09.2014 року - момент її поновлення на роботі, в зв'язку з чим, за цей період недоплачена заробітна плата як штатному педагогічному працівникові в сумі 22730,73 грн., а за період з 15.09.2014 року і по 31.08.2015 року в сумі 32786,40 грн.

Зазначає, що про існування оспорюваного наказу №202-ОД від 29.08.2013 року стало відомо набагато пізніше від дати його видання, - з матеріалів іншої справи, а наказу №212 ОД від 26.09.2014 року - під час розгляду даної справи. Вважає, що зазначені накази є неправомірними та підлягають скасуванню.

Посилаючись на ці обставини, просила визнати неправомірними накази відповідача №202-ОД від 29.08.2013 року «Про педагогічне навантаження на 2013 - 2014 рік» в тій частині, яка стосується позивача, а саме - про встановлення їй, як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 390 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 209 годин з почасовою оплатою та скасувати цей наказ, стягнувши з відповідача на її користь заборговану заробітну плату за період з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року в сумі 22730,73 грн. та №212 ОД від 26.09.2014 року «Про коригування пед. навантаження» в тій частині, яка стосується позивача, а саме - про встановлення їй, як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 335 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 432 годин з почасовою оплатою і скасувати цей наказ в цілому, стягнути з відповідача на її користь заборговану заробітну плату за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року в сумі 32786,40 грн., провівши виплату за вирахуванням податку на прибуток та інших обов'язкових платежів.

Також, просила зобов'язати відповідача надати їй роботу відповідно до трудового договору, що був укладений між нею та відповідачем на підставі її заяви від 29.08.2013 року та наказу №53-к від 30.08.2013 року і забезпечити річне педагогічне навантаження в обсязі не менше тарифної ставки - 720 годин вже у розпочатому 2016-2017 навчальному році з врахуванням педнавантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві» та стягнути з відповідача на її користь спричинену їй моральну шкоду в сумі 20000 грн. і покласти усі судові витрати на відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Державного вищого навчального закладу Запорізький будівельний коледж» №202-ОД від 29.08.2013 року «Про педагогічне навантаження на 2013-2014 рік» в частині, що стосується ОСОБА_3.

Визнано незаконним наказ Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» №212 ОД від 26.09.2014 року «Про коригування пед. навантаження».

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_3 недоотриману заробітну плату за період з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року в сумі 22 730,73 грн., та за період з 15.09.2014 року і по 31.08.2015 року в сумі 32 786,40 грн., а всього стягнути 55 517 (п'ятдесят п'ять тисяч п'ятсот сімнадцять) грн. 13 коп. з відрахуванням обов'язкових податків та платежів.

Зобов'язано Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» надати ОСОБА_3 роботу відповідно до трудового договору, та забезпечити річне педагогічне навантаження працівника в обсязі не менше ставки - 720 годин у 2016-2017 навчальному році з врахуванням педагогічного навантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві».

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_3 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_3 понесені витрати у зв'язку з оплатою вартості робіт з проведення економічної експертизи в сумі 4448,54 грн.

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» у дохід Держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

У задоволенні іншої частини вимог по стягненню моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ч.1 ст.20 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 22 КЗпП України встановлені гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. А саме - забороняється та не допускається будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Частиною 3 ст.24 КЗпП України встановлено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до вимог ст.ст.31, 32 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, а також, не допускається переведення працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, без його письмової згоди, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Цією ж нормою передбачено, що зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою допускається тільки у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Однак, вказаною нормою також встановлено, що про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України до істотних умов праці віднесено: система та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші.

За чинним законодавством про працю перелік істотних умов праці не є вичерпним, має оціночний характер, але, до істотних умов праці, безумовно, належить заробітна плата і її розмір, яка є винагородою, обчисленою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник зобов'язаний виплачувати працівникові за обумовлену цим договором роботу.

Відповідно до ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За ст.98 Кодексу, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Частина 1 ст.3 КЗпП України, вказує на те, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, а відповідно до ст.4 того ж Кодексу законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Щодо порядку нарахування заробітної плати педагогічним працівникам вищих навчальних закладів, то у відповідності до вимог ст.96 КЗпП України її нарахування відбувається згідно з тарифною системою оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Порядок нарахування, розрахунок та обчислення заробітної плати працівників освіти заробітної плати викладачів визначено підзаконним актом - наказом Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти» №102 від 15.04.1993 року (з наступними змінами та доповненнями), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 травня 1993 року за № 56, який є основним нормативним документом, що встановлює порядок нарахування, обліку та оплати праці працівників освіти.

А саме, п.63 вказаної Інструкції встановлено, що оплата праці педагогічних працівників установ і закладів освіти провадиться виходячи із встановлених ставок заробітної плати (посадових окладів) з урахуванням підвищень, фактичного обсягу педагогічної роботи, доплат та надбавок.

При цьому, п.4, пунктами 24-45, підпунктами 2 та 6 п.63, п.п. б) п.64, п.68, п.77, п.78, п.89 цієї Інструкції визначено, що саме навчальне навантаження викладачам вищих навчальних закладів I - II рівнів акредитації визначається один раз на рік до початку навчального року і ставки заробітної плати (посадові оклади) викладачів, вихователів та інших педагогічних працівників виплачуються за 3 години викладацької роботи в середньому в день (720 годин на рік) викладачам… …вищих навчальних закладів I - II рівнів акредитації …».

За «Типовими правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників державних навчально-виховних закладів України», що затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 20.12.1993 року № 455, а саме, п.п. е) п.20, , прямим обов'язком керівника закладу освіти є доведення до відома педагогічних працівників наприкінці навчального року (до надання відпустки) відомостей про педагогічне навантаження в наступному навчальному році.

Галузева угода між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки, керівникам закладів та установ освіти вказує на те, що з метою створення педагогічним, науково-педагогічним працівникам відповідних умов праці, які б максимально сприяли забезпеченню продуктивної зайнятості та зарахуванню періодів трудової діяльності до страхового стажу для призначення відповідного виду пенсії, залучення до викладацької роботи керівних, педагогічних та інших працівників закладів освіти, працівників інших підприємств, установ, організацій можливе лише за умови забезпечення штатних педагогічних, науково-педагогічних працівників навчальним навантаженням в обсязі не менше відповідної кількості годин на ставку. (пункт п.4.2.7 Угоди).

Відповідно до ст.49 Закону України «Про вищу освіту», в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин, встановлено, що максимальне навчальне навантаження педагогічних працівників не може перевищувати 720 годин на рік, а згідно з п. 80 Інструкції №102 - «Години викладацької роботи, виконані понад встановлене річне навантаження, оплачуються додатково за годинними ставками (визначеними відповідно до п.78) після виконання викладачем річного навчального навантаження. Ця оплата провадиться щомісячно або в кінці навчального року».

П.73 вище згаданої Інструкції №102 вказано, що погодинна оплата педагогічних працівників в установах, зазначених в цьому розділі, допускається лише при оплаті за години заміщення тимчасово відсутніх по хворобі або з інших причин вчителів, вихователів, викладачів тощо, яке тривало не більше двох місяців, а також при оплаті працівників підприємств, організацій та установ, які залучаються для педагогічної роботи.

Згідно ст.103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Крім того, п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд роз'яснив, що відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами i колективним договором.

Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 в період з 30.08.2000 року по 29.08.2013 року працювала на посаді завідувача денного відділення «Будівельник» ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж».

30.08.2013 року в.о. директора коледжу Камєнєвим О.С. видано наказ №53-к, яким ОСОБА_3 переведено на посаду викладача спецдисциплін з 30.08.2013 року із зазначенням категорії - «спеціаліст вищої категорії», педагогічним званням - «викладач-методист», педагогічним стажем - 20 років (т.1 а.с.51).

Підставою видачі наказу була заява ОСОБА_3 про переведення на посаду викладача спецдисциплін - «Економіка будівництва» та «Ціноутворення» (т.1 а.с.52). Заява погоджена в.о. директора коледжу, про що свідчить резолюція від 29.08.2013 року «про переведення на викладацьку роботу».

20.12.2013 року ОСОБА_3 було звільнено із з займаної посади з формулюванням за систематичну неявку на своєму робочому місці без поважних причин.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Не погоджуючись зі звільненням ОСОБА_3 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, який рішенням від 16.07.2014 року позовні вимоги до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задовольнив частково. Визнав незаконним наказ виконуючого обов'язки директора коледжу №85-к від 20.12.2013 року про звільнення ОСОБА_3 з посади викладача спеціальних дисциплін згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. ОСОБА_3 поновлено на посаді викладача спеціальних дисциплін ДВНЗ, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсовано моральну шкоду. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання (т.1 а.с.22, 23). Рішення переглядалося в апеляційному порядку та було залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.09.2014 року (т.1 а.с.24-26).

В ході розгляду справи судом першої інстанції до всього було встановлено, що ОСОБА_3 після її переведення на викладацьку роботу, починаючи з 02.09.2013 року неодноразово зверталася до адміністрації коледжу з письмовими заявами про надання їй педагогічного навантаження на 2013-2014 р.р. та отримала його 25.09.2013 року. З отриманим педагогічним навантаженням не погодилася, оскільки на підставі цього планового навантаження вона повинна була викладати дисципліну «Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій», що не відповідає її кваліфікації та рівню освіти.

ОСОБА_3 навчалася в Дніпропетровському інженерно будівельному інституті за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво», присвоєна кваліфікація «інженер-будівельник».

Встановлюючи причини відсутності позивача на роботу, судом встановлено, що ОСОБА_3 не з'являлася на роботі починаючи з 28.10.2013 року. Тривала письмова переписка позивача з адміністрацією коледжу на протязі вересня-грудня 2013 року, що свідчить про намагання позивача бути обізнаною про умови праці. Про порушення трудових прав позивачки з боку адміністрації коледжу значиться в повідомленні начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що в.о. директора коледжу Камєнєвим О.С. 29.08.2013 року видано наказ №202-ОД «Про педагогічне навантаження на 2013/2014 навчальний рік», згідно якого ОСОБА_3 встановлено навантаження 305 академічних годин та 73 години з почасовою оплатою (т.1 а.с.40-42).

Поновлення позивача на роботі, було проведене з затримкою на 42 дні (т.1 а.с.27). Наказом №65-к від 16.09.2014 року ОСОБА_3 поновлено на посаді викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчального закладу «ЗБК» з 15.09.2014 року (т.1 а.с.208). Наказом №75-к від 18.11.2014 року було внесено зміни до наказу №65-к від 16.09.2014 року в частині часу поновлення на роботі - з 20.12.2013 року (т.1 а.с.208).

У зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на роботі директором коледжу Камєнєвим О.С. видано наказ №212-ОД «Про коригування пед. навантаження» згідно якого навантаження складало 335 академічних годин та 432 години з почасовою оплатою. Наказом допущено ОСОБА_3 до викладання предметів згідно свого педагогічного навантаження на 2014 - 2015 року (т.1 а.с.110, 111).

Адміністрація ДВНЗ ні в 2013-2014, ні в 2014-2015 навчальному році не попереджала позивача належним чином про зміну істотних умов праці, згоди на виконання роботи, не обумовленої тим трудовим договором, який 29.08.2013 року було укладено між позивачем та відповідачем, не отримала, доказів того, що в коледжі у спірні періоди проводились зміни в організації виробництва та праці, відповідачем надано не було, а встановлення педагогічного навантаження в меншому, чим передбачено чинним законодавством про працю розмірі при мінімальному розмірі (720 академічних годин) відповідно в 2013-2014 навчальному році - 390 академічних годин і 209 годин з почасовою оплатою та в 2014-2015 навчальному році - 335 академічних годин і 432 годин з почасовою оплатою, вочевидь погіршило становище позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що факт неприпинення трудового договору з позивачем впродовж 2013 - 2015 років з тих підстав, що за раніше укладеним договором від 29.08.2013 року трудові відносини з ОСОБА_3 не можуть бути продовжені, свідчить про те, що адміністрацією ДВНЗ порушувались як права позивача на свободу укладення трудового договору та отримання оплати за виконання роботи, на яку працівник вільно погоджується, так і чинне законодавство про працю.

В обґрунтування своїх вимог сум не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, позивачем було надано розрахунок, за яким, в період часу з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року сума такої заборгованості склала 22730,73 грн., а за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року - 32786,40 грн. (т.3 а.с.65, 66).

Для перевірки обґрунтованості вказаного розрахунку, за клопотанням позивача судом була призначена судово-економічна експертиза, проведення якої було доручено судовому експерту Бондарчук Т.В., при цьому, на розгляд експерта було поставлено питання, яке було сформульоване та надане позивачем, оскільки відповідач своїм правом на надання експерту питань, не скористався.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом, з врахуванням висновку експерта, розміром недоотриманої заробітної плати за період з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року в сумі 22 730,73 грн., та за період з 15.09.2014 року і по 31.08.2015 року в сумі 32 786,40 грн., а всього 55 517 (п'ятдесят п'ять тисяч п'ятсот сімнадцять) грн. 13 коп. з відрахуванням обов'язкових податків та платежів.

Також колегія суддів, керуючись ч.7ст.43, ч.1 ст.55 Конституції України, ст.ст. 3, 233 КЗпП України вважає правильним висновок суду першої інстанції про не застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості по ненарахованій та невиплаченій заробітній платі.

ОСОБА_3 до зміни трудового договору, який був укладений між нею та відповідачем 29.08.2013 року, на протязі більше 10 років викладала в коледжі предмети «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві».

Відповідно до вимог ст.50, 54, ч.1 ст.55 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, передбачено, що педагогічною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку; педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники, у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації та закладах післядипломної освіти - науково-педагогічні працівники; перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Переліку педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963, Закону України «Про освіту» та «Про вищу освіту», ОСОБА_3, як викладач ДВНЗ належить до категорії педагогічних працівників саме вищого навчального закладу I та II рівня акредитації. Згідно атестації педагогічних працівників від 28.12.2006 року (наказ №510 від 28.12.2006 року) та 24 листопада 2011 року (протокол №4, наказ №819 від 24.11.2011 року) ОСОБА_3, була атестована як викладач спеціальних дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», нею було підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та звання «методист-викладач», а тому, за своєю освітою, підтвердженою дипломом серії НОМЕР_1 виданим 22.06.1987 року Дніпропетровським інженерно-будівельним інститутом за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво» і додатком до диплому з врахуванням освіти та кваліфікації вона могла викладати ті предмети, на викладання яких між нею та адміністрацією ДВНЗ 29.08.2016 року і був укладений трудовий договір.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції про зобов'язання відповідача надати ОСОБА_3 роботу відповідно до трудового договору, що був укладений між нею та відповідачем на підставі її заяви від 29.08.2013 року та наказу №53-к від 30.08.2013 року і забезпечити річне педагогічне навантаження в обсязі не менше тарифної ставки - 720 годин вже у розпочатому 2016-2017 навчальному році з врахуванням педнавантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», оскільки це є способом поновлення порушеного права та відновлення попередніх умов праці.

Також колегія суддів погоджується і з висновком суду про необхідність часткового задоволення вимог про визнання неправомірним наказів відповідача №202-ОД від 29.08.2013 року «Про педагогічне навантаження на 2013 - 2014 рік» в тій частині, яка стосується позивача, а саме - про встановлення їй, як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 390 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 209 годин з почасовою оплатою та №212-ОД від 26.09.2014 року «Про коригування пед. навантаження», а саме - про встановлення ОСОБА_3, як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 335 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 432 годин з почасовою оплатою і скасування цих локальних правових актів, а саме, задоволення тільки вимоги про визнання цих наказів неправомірними, оскільки, при їх винесенні в частині, що стосується позивача, відповідачем були дійсно порушені норми законодавства про працю і в цій частині вимоги співставні із способом захисту порушеного права, однак, оскільки вони виносились і діяли в певних часових періодах, то свою юридичну силу вони втратили зі спливом часу, а тому їх скасування позбавлено сенсу.

Оцінку доказам по справі суд надав згідно із вимогами ст.ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, тому висновок про доведеність позивачем позовних вимог є обґрунтованим і переконливим.

Ті докази та обставини, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх встановленні та дослідженні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Фактично доводи зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, отже не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що відповідно до положень ст. 303 ЦПК України повноважень щодо переоцінки доказів суд апеляційної інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

ЄУН 335/4958/15

Провадження №22ц/778/471/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко Л.Ю.

Суддя-доповідач: Воробйова І.А.

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про усунення порушень законодавства про оплату праці у частині одноосібної зміни умов трудового договору шляхом скасування наказів, стягнення заборгованості сум заробітної плати, спонукання до вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: