ухвала

іменем україни

06 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що у 1996 році зареєстровано, а у 2009 році розірвано шлюб між сторонами.

У 2004 році ОСОБА_6, який був попереднім власником спірної квартири АДРЕСА_1, повідомив позивачу, що він є членом кооперативу, повністю вніс кошти за квартиру і бажає її продати.

Позивач та ОСОБА_6 домовились про вартість квартири та позивач сплатив останньому за спірну квартиру 11 300 доларів США. Зазначені кошти були спільними коштами подружжя сторін у справі. Факт набуття згаданої квартири у спільну власність сторін за рахунок спільних коштів подружжя встановлено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 січня 2013 року, а тому зазначена обставина доказуванню не підлягає.

На підставі наведеного, позивач у позовній заяві просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги та провести між сторонами поділ спільного майна подружжя, виділивши йому у власність Ѕ частини квартири.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2016 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_4 Ѕ ідеальну частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 1 525 грн 16 коп. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду та 1 677 грн 67 коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира, як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу з урахуванням перелічених вище норм СК України, так як враховуючи положення ст. 384 ЦК України, згідно з якими право власності на квартиру члена житлово-будівельного кооперативу виникає при повному внесенні цих пайових внесків, а також того, що право власності наспірну квартиру виникло у відповідача у зв'язку із повним внесенням пайового внеску та викупом зазначеної квартири, а не в силу здійснення за нею державної реєстрації такого права.

Доводи касаційної скарги про те, що пайові внески були внесені тільки відповідачем, а також про пропуск позивачем строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків апеляційного суду.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони у період з 1996 року по 2009 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області, ухваленим 12 серпня 2009 року у цивільній справі № 2-1462/09, яке набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі, а саме у 2004 році, сторони на законних підставах набули право на пай в ЖБК «Веселка» на двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1, шляхом придбання за кошти подружжя паєнагромадження в члена кооперативу ОСОБА_6 та прийняттям в члени кооперативу.

Зазначена обставина встановлена, зокрема, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області, ухваленим 29 січня 2013 року у цивільній справі № 2-1316/1238/11, провадження № 2/450/114/13 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та Пустомитівської міської ради Львівської області про визнання права власності на квартиру, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області, постановленою 22 липня 2013 року.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, обставина щодо придбання сторонами спірної квартири за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за кошти, які були об'єктом спільної сумісної власності подружжя, при розгляді даної справи доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

У матеріалах справи відсутні докази існування між сторонами домовленості з приводу володіння, користування та розпорядження спільно нажитим майном та їх часток. чи шлюбного договору, укладеного між ними.

Так, відповідно до ст. 384 ЦК України право власності на квартиру члена житлово-будівельного кооперативу виникає при повному внесенні цих пайових внесків.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.М. Ситнік