Справа № 728/2802/16-ц Провадження № 22-ц/795/1915/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Приліпко В. М. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5, його представника - адвоката ОСОБА_6, представника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в:

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13.09.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності. Судом стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 3 200 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено без дотримання норм матеріального і процесуально права, при цьому висновки рішення суду не відповідають фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги вказують, що у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зазначено, що звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 у вимогах заявленого позову не заявляє вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю із ОСОБА_7 У доводах апеляційної скарги ОСОБА_5 стверджує, що вказаний висновок суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки цивільний процесуальний закон забороняє подавати таку заяву в порядку позовного провадження. ОСОБА_5 вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було застосовано норми статті 74 Сімейного кодексу України, відносно спільності майна чоловіка і жінки, яке вони набули під час спільного проживання без укладення шлюбу. У доводах апеляційної скарги ОСОБА_5 стверджує, що фактично судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи встановлено, що: діти відповідача ОСОБА_7 у 2008 році та у 2009 році пішли до школи, при цьому ОСОБА_7 у заявах вказувала їх місцем проживання будинок, який належить позивачу; діти ОСОБА_7 називали ОСОБА_5 батьком, оскільки проживали з ним; ОСОБА_7 та її діти були зареєстровані у будинку позивача протягом більше шести років; згідно матеріалів кримінального провадження, відповідач вказувала, що вона проживала з позивачем протягом 10 років; показаннями трьох свідків в судовому засіданні суду першої інстанції фактично підтверджено обґрунтованість вимог заявленого позову; відповідач надавала пояснення , що вона проживала із позивачем, готувала їжу, прала, прибирала. За даних обставин ОСОБА_5 вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що ним не представлено належних доказів того, що він із ОСОБА_7 у період з березня 2006 року по червень 2015 року проживали однією сімєю. При цьому, як вказує ОСОБА_5 у доводах апеляційної скарги, суд зазначив у оскаржуваному рішенні, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного права, повязані із визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподілом. За даних обставин ОСОБА_5 вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції містить в собі висновки, які не відповідають обставинам справи та не узгоджуються між собою, оскільки, зазначивши, що шлюб між сторонами укладено не було і є недоведеним проживання однією сімєю, суд першої інстанції вказує, що правовідносини між сторонами випливають із норм сімейного права.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 13.09.2017 року, - залишенню без змін, виходячи із наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, вказуючи на те, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з березня 2006 року по червень 2015 року. У березні 2013 року, як вказував позивач, за спільні кошти сторін спору було придбано автомобіль НОМЕР_1 та зареєстровано на імя відповідача ОСОБА_7 у Бахмацькому МРЕВ 24.03.2013 року. У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_7 у добровільному порядку не погоджується провести поділ вказаного майна, позивач ОСОБА_5, з врахуванням уточнених позовних вимог (а.с.128), просив: визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля; стягнути з відповідача на користь позивача у якості відшкодування вартості 1/2 частини неподільного спільного сумісного майна жінки і чоловіка, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, грошові кошти у розмірі 78 297 грн. 99 коп.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідач ОСОБА_7 разом зі своїми двома дочками від першого шлюбу з 28.01.2009 року була зареєстрована у домоволодінні позивача ОСОБА_5 по вул.Жукова (нині- вул.М.Драгоманова), б.48, м.Бахмач, що підтверджується даними домової книги (а.с.5-6). Позивач також є зареєстрованим у вказаному домоволодінні (а.с.4-6).

Згідно довідки Бахмацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 від 28.02.2017 року №8 , діти відповідача - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, дійсно навчаються у вказаному навчальному закладі (а.с.72). Як вбачається із заяв відповідача про зарахування її дітей до вказаної школи, ОСОБА_7 зазначає адресу: м.Бахмач, вул.Жукова, 48 (а.с.73,74).

Довідкою регіонального сервісного центру в Чернігівській області територіального сервісного центру за № 31/25/16-1434/2017 від 31.12.2016 року підтверджується, що автомобіль НОМЕР_2, номер кузова - VF1LSREKF44031201, 2010 р.в., який значиться по базі „НАІС зареєстровано за ОСОБА_7, жителькою м. Бахмач, Чернігівської області, вул.Жукова, 48 (а.с.23,24).

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області №03-07/6 від 11.01.2017 року (а.с.26), ОСОБА_7 дійсно зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.26). Згідно даних паспорта відповідача (а.с.49-50), ОСОБА_7 з 06.11.2015 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно акту фактичного проживання ОСОБА_7 від 27.01.2017 року, складеного сусідами ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (а.с.48), у господарстві за адресою: с.Курінь, вул. Б.Хмельницького, 53 на даний момент зареєстровані та проживають ОСОБА_15, ОСОБА_16, їх донька ОСОБА_7 та внуки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Зі слів ОСОБА_7, у період з 2009 року по 2015 рік вона та її дочки були зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_5, але періодично проживали у своїх батьків у с.Курінь, вул.Б.Хмельницького,53 та вели з ними спільне господарство.

Довідкою територіального сервісного центру №7444 регіонального сервісного центру в Чернігівській області № 31/25/16-75 від 08.02.2017 року підтверджується, що за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, жителем ІНФОРМАЦІЯ_7 (Жукова), 48 по базі НАІС зареєстровані транспортні засоби: ИЖ ЮПИТЕР 3К, 1972 року, синій, № дв.Б34966, № куз.346746; ПВА 1, 2009 року, синій, № шас.059581; ПА 004, 2012 року, зелений, № шас. С0021132; автомобіль ВАЗ 21099, 2005 року випуску; автомобіль ВАЗ 2107, 1992 року випуску (а.с.63-65).

Відповідно до довідки територіального сервісного центру №7444 регіонального сервісного центру в Чернігівській області №31/25/16-1434 від 31.12.2016 року, автомобіль НОМЕР_2, номер кузова - VF1LSREKF44031201, 2010 р.в., який значиться по базі НАІС зареєстрованим за ОСОБА_7, жителькою м.Бахмач, вул. Жукова, 48 (а.с. 23,24).Згідно інформації територіального сервісного центру №7444 регіонального сервісного центру в Чернігівській області № 31/25/16-57 від від 03.02.2017 року, автомобіль НОМЕР_3, номер кузова - VF1LSREKF44031201, 2010 р.в., було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі довідки-рахунку №135873 від 30.03.2013 року та облікової картки №15251676 від 30.03.2013 року (а.с.77- 78).

Як вбачається із висновку судового експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №1777/1778/17-24 від 22.05.2017 року (а.с.106-109), середня ринкова вартість досліджуваного КТЗ, станом на березень 2013 року, складає 80490 грн. Ринкова вартість автомобіля RENAULT LOGAN 1,5 D 5 МТ, д.р. № НОМЕР_4, зі строком експлуатації 7,37 років, станом цін на момент огляду, тобто, 18.05.2017 року, складала: 156595,98 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позовні вимоги ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого позову фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Як зазначено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції (а.с.144-145), позивач не заявляє вимоги про встановлення факту проживання із ОСОБА_7 однією сімєю. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_5 вказує, що твердження суду першої інстанції про відсутність позовної вимоги щодо встановлення юридичного факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без укладення шлюбу є необґрунтованим, оскільки цивільний процесуальний закон забороняє подавати таку заяву в порядку позовного провадження. Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 у звязку з їх необґрунтованістю, а не у звязку з тим, що позивач не заявляв вимог про встановлення факту проживання із ОСОБА_7 однією сімєю. З даного приводу апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити наступне. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі, статтями 15,16 ЦК України та статтями 1,3,15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведеності в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення.

Відповідно до приписів статті 74 Сімейного кодексу України, яка регламентує право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При цьому необхідно зазначити, що у даному випадку незаявлення позивачем ОСОБА_5 у позовній заяві вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю сторін спору без реєстрації шлюбу, не може бути підставою для відмови у розгляді і вирішенні заявлених позовних вимог, оскільки обставини, про які йдеться мова у вимогах заявленого позову, підлягають установленню судом на підставі наявних у справі доказів під час розгляду справи, і залежно від установлення вказаних обставин суд ухвалює рішення стосовно вимог заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції необґрунтовано не задовольнив вимоги заявленого позову на підставі положень статті 74 Сімейного кодексу України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 12.12.2012 року №6-148цс12, від 08.06.2016 року №6-2253цс15, обовязковість яких регламентована приписами статті 360-7 ЦПК України, стаття 74 Сімейного кодексу України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин,спільною сумісною власністю, необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд встановлює обставини створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, судом також зясовується час придбання майна, джерело набуття (кошти, за які майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Матеріали цивільної справи не містять у собі належних та допустимих доказів, у розумінні статей 58,59 ЦПК України, на підтвердження обставин щодо ведення сторонами спору спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що доводи, на які посилається позивач в обґрунтування вимог заявленого позову, не можуть бути підставами для його задоволення, оскільки вказані доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, як цього вимагають приписи статті 60 ЦПК України.

Твердження апеляційної скарги щодо необґрунтованості вказаних висновків суду першої інстанції не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не представлено належних та допустимих доказів у розумінні статей 58, 59 ЦПК України на спростування висновків суду першої інстанції. Відповідно до ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_5 стверджує, що фактично судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи встановлено, що: діти відповідача ОСОБА_7 у 2008 році та у 2009 році пішли до школи, при цьому ОСОБА_7 у заявах вказувала їх місцем проживання будинок, який належить позивачу; діти ОСОБА_7 називали ОСОБА_5 батьком, оскільки проживали з ним; ОСОБА_7 та її діти були зареєстровані у будинку позивача протягом більше шести років; згідно матеріалів кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 статті 125 Кримінального кодексу України, відповідач вказувала, що вона проживала із позивачем протягом 10 років; показаннями трьох свідків в судовому засіданні суду першої інстанції фактично підтверджено обґрунтованість вимог заявленого позову; відповідач надавала пояснення, що вона проживала із позивачем, готувала їжу, прала, прибирала.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, виходячи із наступного. У постанові від 02.10.2013 року №6-79цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію щодо поділу майна, яка є наступною. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вищезазначені обставини, на які посилається ОСОБА_5 у доводах апеляційної скарги, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не підтверджують, в тому числі, і документально, того факту, що джерелом набуття спірного автомобіля є спільні сумісні кошти сторін спору або їх спільна праця.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті безпідставно не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, які підтвердили обґрунтованість вимог заявленого позову. Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до приписів статті 63 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі. Відповідно до положень ч.2, ч.3, ч.4 статті 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності; відобразивши результати оцінки доказів у рішенні, з наведенням мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, судом першої інстанції із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 стягнуто 3200 грн. в рахунок відшкодування понесених відповідачем витрат на правову допомогу.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: