Справа № 683/2515/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючого судді Завадської О.П

при секретарі Васічевій О.В.

за участю

позивачки ОСОБА_1

її представника адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача, припинення порушеного права споживача кредитних послуг, шляхом встановлення нікчемності окремих положень кредитного договору та застосування наслідків їх недійсності,

встановив:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 предявила позов до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача, припинення порушеного права споживача кредитних послуг, шляхом встановлення нікчемності окремих положень кредитного договору та застосування наслідків їх недійсності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 16.04.2014 між сторонами було укладено кредитний договір № 500477508 про надання споживчого кредиту в розмірі 48653,38 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 17,99 % річних зі строком повернення до 17.04.2017 для задоволення власних потреб. На її рахунок, що був відкритий у відділення відповідача, було зараховано 40011 грн., а 8642,38 грн. було сплачено на рахунок відповідача для оплати страхового платежу за умовами добровільного страхування ризиків позичальника. Вона частково виконала свої зобовязання з повернення кредиту, зарахувавши на рахунок кредитора № 7508 грошові кошти в сумі 25060 грн. за період з 12.05.2014 по 22.01.2015. За кредитним договором № 500477508 від 16.04.2014 за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом, комісійна винагорода банку становить 2,20 % від суми кредиту. Оскільки вона не спроможна було повернути кредит, тому звернулась до відповідача задля реструктуризації боргу. 12.02.2015 між сторонами було укладено кредитний договір № 500971457, відповідно до якого вона отримала позику в розмірі 41487,09 грн. зі сплатою процентів за користування кредитним коштами у розмірі 15,99 % річних зі строком повернення до 13.02.2020. Вона частково виконала свої зобовязання з повернення кредиту, зарахувавши на рахунок кредитора № 1457 грошові кошти в сумі 9000 грн. за період з 12.03.2015 по 13.07.2015. Всього нею сплачено 34060 грн., в тому числі 8748,55 грн. відсотків за користування кредитом та 13553,88 грн. інших послуг банку. Через неналежне виконання кредитних зобовязань відповідач звернувся до неї з позовом про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 47270,06 грн., з яких тіло кредиту 38945,22 грн., 2923,71 грн. відсотки за кредитом, 4401,13 грн. комісія банку та 1000 грн. штрафу. Під час розгляду справи вона дізналась, що нібито замовила та буде додатково отримувати непотрібну їй супутню послугу «Управління кредитом» (п. 2.8 кредитного договору), її загальна вартість у процентному відношенні майже в пятеро перевищує вартість послуги з надання кредиту, а в грошовому виразі втричі. Таким чином вважає, що її було введено в оману щодо реального предмету укладеного кредитного договору та обєкту зобовязань сторін (що окрім власне послуги кредитування фактично охоплює й додаткову супутню послугу), а також щодо ціни (загальної вартості) договору, яка повинна визначатися у процентах та фактично становить не 15,99 %, а 46,57 %. Вважає, що дана послуга не відповідає розумінню визначення «послуги» згідно Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідач не надав їй повної інформації про дану послугу, тому просить визнати даний пункт кредитного договору нікчемним із застосуванням відповідних юридичних наслідків.

Представники відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог за безпідставністю. Зазначили, що укладаючи кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно зясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї з сторін договору. Позивачка при підписанні як кредитного договору від 12.02.2015, так і додатку № 1 до нього була ознайомлена банком із умовами кредитування та графіком сплати коштів, про що свідчить її підпис. Не повне зазначення, а так само зазначення назви вказаних нарахувань в п.5.4. додатку № 1 до договору як «інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), не може бути підставою для визнання недійсним погодженого сторонами при укладені договору умов п.2.8. Крім того, передбачена п. 2.8 договору сума комісійної винагороди може входити до поняття «тощо», що міститься в п. 5.4 додатку № 1. Відповідно до норм чинного законодавства банки мають право встановлювати комісійну винагороду, яка є платною та стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій за дорученням клієнта. До таких операцій належать обслуговування рахунків, здійснення переказів, приймання платежів, конвертація іноземної валюти, купівля-продаж цінних паперів, операцій з готівкою тощо. Вважають, що твердження позивачки про необхідність підпису нею розділу 2 є хибним та таким, що не відповідає умовам договору. При цьому також вказано, що позивачка не зверталась до банку за додатковими розясненнями умов кредитного договору, не відкликала своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, отримала екземпляр договору, ознайомилась з його текстом та дала згоду з його умовами, скріпивши його своїм підписом, виконувала його умови.

Заслухавши пояснення учасників цивільного провадження та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне.

Судом встановлено, що 16.04.2014 між сторонами було укладено кредитний договір № 500477508 про надання споживчого кредиту в розмірі 48653,38 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 17,99 % річних зі строком повернення до 17.04.2017 для задоволення власних потреб.

12.02.2015 між сторонами було укладено кредитний договір № 500971457, який відповідно до п. 1 Розділу № 1. Базові умови кредитування, складається з двох розділів, Розділ № 1 «Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до Розділу № 1 укладеного договору визначено такі Базові умови кредитування: ОСОБА_3 надає позичальнику а позичальник приймає кредит в розмірі 41487,09 грн., зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом в розмірі 15,99 %, з датою остаточного повернення грошових коштів до 13.02.2020, для власних потреб.

Пунктом 2.8. Розділу № 1 кредитного договору передбачено, комісійну винагороду Банку, за управління кредитом - 1,89 % від суми кредиту. Комісійна винагорода, що вказана у цьому підпункті розраховується від суми кредиту, зазначеної в п. 2.1. Розділу № 1 цього Договору (тобто від 41487,09 грн.) та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування Кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору та його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода сплачується, починаючи з дня надання Кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником Кредиту, що вказана в п. 2.3. Розділу № 1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором. За виконання операцій повернення коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування (надалі ПТКС) агентів Банку становить 1,8 % від суми переказу, без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується Позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за цим Договором із використанням ПТКС. За прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на Рахунок в касах Банку у випадку, якщо сума платежу становить до 4000 грн. (включно) 35 грн. комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується Позичальником за здійснення розрахункового обслуговування Позичальника в операційних касах Банку. За переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» (банкомат з функцією cash-in) у випадку, якщо сума платежу становить до 4000 грн. (включно) 15 грн. За надання Кредиту Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується Позичальником одноразово при наданні Кредиту, в порядку, передбаченому п.2.4 Розділ №1 цього Договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно вимог ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Законодавство про захист прав споживачів складається із Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів (ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Пунктом 1.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління ОСОБА_3 Банку України № 168 від 10.05.2007 року (далі - «Правила») передбачено, що ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України «Про ОСОБА_3 банк України», статей 47, 49 та 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, що свідчить про те, що вказані Правила є частиною Законодавства України про захист прав споживачів.

Відповідно до приписів п. п. 19, 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Зважаючи на наведені вище положення чинного законодавства України, а також на умови укладеного між сторонами Кредитного договору, ОСОБА_1 є споживачем продукції (послуги), яка полягає у наданні ПАТ «Альфа-Банк» споживчого кредиту для задоволення особистих потреб позивача.

Кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» є за своєю правовою природою різновидом договору приєднання, поняття та особливості вчинення якого визначені ст. 634 ЦК України, оскільки позивач не приймав участі у розробці та погоджені його умов, не мав реальної можливості вносити зауваження щодо його змісту та власні корективи. Умови Договору були визначені відповідачем у стандартній формі, яку позивач повинен був або прийняти в цілому за основу, або відмовитися від підписання та, як наслідок, від отримання кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договір приєднання може бути укладений лише шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Сторона договору, яка приєднується, не може запропонувати іншій стороні свої умови договору.

Зважаючи на наведене вище, саме на ПАТ «Альфа-Банк» було покладено обов'язок забезпечити додержання встановлених законом вимог щодо форми та змісту укладеного з позивачем кредитного договору, а також щодо порядку його укладення. Зокрема, відповідач повинен був вжити усіх можливих заходів для того, щоб укладений договір споживчого кредитування відповідав вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів - не порушував прав позивача, а також містив всі необхідні, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами, обов'язкові умови, що забезпечують його чинність та дійсність.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 9 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, крім іншого, на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість,

якість, асортимент. Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема: дані про основні властивості продукції; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Пунктами 3.3., 3.4. Правил визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні платежі споживача за кредитом;

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів (проценти за користування кредитом, всі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням та погашенням), здійснених споживачем на користь банку.

Як вбачається з матеріалів справи, під час укладення кредитного договору ПАТ «Альфа-Банк» ознайомив ОСОБА_1 зі змістом та надав йому для підпису і користування Розділ 1 Договору - «Базові умови кредитування» та Додаток № 1 до Договору «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг».

Проте, позивачу під час підписання договору відповідачем не було надано для ознайомлення та користування Розділ 2 кредитного договору - «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк»», який згідно положень пунктів 1., 5. Розділу 1 Договору, є невід'ємною його частиною і повинен бути підписаний позичальником та наданий йому у користування.

Розділ 2 кредитного договору розташований на електронному ресурсі ПАТ «Альфа-Банк» за адресою alfabank.com.ua, і саме положення цього розділу містять умови договору, що визначають предмет та зміст Супутньої послуги, нав'язаної позивачу відповідачем, як обов'язкової та додатково оплачуваної. Положення інших частин Договору такої інформації не містять.

Вказані обставини свідчать, що відповідач, в порушення вимог ч. 1 ст. 4, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», своєчасно не наддав ОСОБА_1 повної інформації про продукцію (послугу), а саме щодо її змісту та умов надання.

Крім того, положення Розділу 1 договору, які стосуються його предмету, ціни (загальної вартості) та взаємних зобов'язань сторін (включаючи об'єкт таких зобов'язань), містять неповну, суперечливу, а отже оманливу для споживача банківських послуг інформацію щодо істотних умов Кредитного договору.

Так, пунктом 2 Договору передбачено, що ОСОБА_3 надає Позичальнику кредит на наступних умовах: 2.1. Сума кредиту, валюта кредиту 41487,09 грн. 2.2. Процентна ставка за користування кредитом - 15,99 %. Тип процентної ставки фіксована.

Отже, предметом Договору та об'єктом взаємних зобов'язань сторін, виходячи зі змісту наведених положень, є винятково кредит (послуга з надання у кредит грошових коштів), а не будь-яка інша Супутня послуга (в т. ч. з «Управління кредитом»); ціною (загальною вартістю) укладеного Кредитного договору визначена процентна ставка 15,99 % річних, яка, враховуючи вимоги п. п. 3.3., 3.4. Правил та ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», повинна включати в себе

всі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням та погашенням, здійснені споживачем на користь банку, в тому числі будь-які додаткові комісії.

Однак, зазначені вище приписи кредитного договору не відповідають фактичним умовам його укладення, встановленим ПАТ «Альфа-Банк» в односторонньому порядку, суперечать змісту положень п. 2.8. Розділу 1 Договору та стовпчику № 7 таблиці, наведеній в Додатку № 1 до Кредитного договору, згідно яких:

- «Управління кредитом» є послугою Кредитора, яку в будь-якому разі додатково повинен отримати Позичальник, та за надання/отримання якої встановлюється додаткова оплата, що не включена у визначену п. 2.2. Договору відсоткову ставку. Комісійна винагорода Банку: за управління Кредитом - 1,89% від суми Кредиту (без ПДВ). Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, розраховується від суми Кредиту та сплачується Позичальником щомісячно за кожен місяць користування Кредитом (п. 2.8. Договору);

- «Реальна процентна ставка за Договором, % - 46,57» (стовпчик № 7 таблиці Додатку № 1).

Таким чином, суд приходить до висновку, що ПАТ «Альфа-Банк» було введено в оману позивача щодо реального предмету укладеного кредитного договору та об'єкту зобов'язань сторін (що окрім власне послуги кредитування фактично охоплює й додаткову Супутню послугу), а також щодо ціни (загальної вартості) договору, яка повинна визначатися у процентах та фактично становить не 15,99 %, а 46,57 %.

У пункті 2.2. Розділу 1 Договору відповідачем не було визначено ціну (загальну вартість) договору в грошовому виразі. Вказані обставини свідчать, що у такий спосіб ПАТ «Альфа-Банк» не виконало вимоги ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 11, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 3.3., 3.4. Правил, щодо надання споживачу (Позивачу) в доступній формі необхідної, повної та достовірної інформації про продукцію (послугу), а також про суттєві умови її придбання - ціну (вартість).

Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 3, 4, 12, 17 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відносини, що виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються, крім інших, цим Законом. Фінансовими вважаються, зокрема, послуги з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Фінансова установа (ОСОБА_3) до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта. Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Фінансові установи здійснюють свою діяльність з урахуванням вимог законодавства про захист економічної конкуренції та законодавства про захист від недобросовісної конкуренції.

Положеннями ст. ст. 53, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється вчиняти будь-які дії щодо впровадження у своїй практиці недобросовісної конкуренції. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку, як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Статтями 1, 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» надано визначення та розкрито поняття «недобросовісна конкуренція». Так, недобросовісною конкуренцією визнаються будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності, зокрема, поширення інформації, що вводить в оману.

Під поширенням інформації, що вводить в оману, розуміється - повідомлення неповних, неточних, неправдивих відомостей, які внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, вплинули або можуть вплинути на намір осіб, яким вони повідомлені, придбати конкретний товар, роботу послугу. Інформацією, що вводить в оману є відомості, які містять неповні, неточні або неправдиві дані, крім іншого, про споживчі властивості, характеристики, ціну товару, роботи, послуги, а також про істотні умови договору.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 17, ч. ч. 1 - 4 ст. 18, ч. 1 - 3 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач має право на вільний вибір товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є

несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (ціни); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Враховуючи те, що відповідач, включивши у договір, укладений з позивачем, обов'язкові для нього умови надання кредиту, які пов'язані із додатковою оплатою Супутньої послуги - «Управління кредитом», яка позивачем не замовлялась, яку він не потребував і фактично йому не надається (ним не споживається), нав'язав непотрібну споживачу додаткову послугу, як обов'язкову умову надання безпосередньо банківської послуги з кредитування; не надавши позивачу можливість ознайомитися з Розділом 2 Договору - «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк»», який є невід'ємною його частиною та містить суттєві умови, що визначають, зокрема, предмет та зміст Супутньої послуги - «Управління кредитом» позбавив його права на своєчасне отримання повної, точної інформації про споживчі властивості і характеристики додаткової фінансової послуги, яка необхідна для забезпечення правильного розуміння її суті, фактично ввівши в оману позивача та змусив її придбати; незрозуміло та суперечливо визначивши у договорі предмет та об'єкт зобов'язань сторін - не вказавши, що окрім власне послуги кредитування, він фактично охоплює й додаткову Супутню послугу, а також ціну (загальну вартість) договору - невірно позначивши її в процентах та не вказавши в грошовому виразі, відповідач таким чином надав у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформацію щодо істотних умов договору, яка була необхідна позивачу для здійснення свідомого та компетентного вибору, ввівши останнього в оману, суд приходить до висновку, що дії відповідача відносно позивача за всіма ознаками підпадають під визначення нечесної підприємницької практики, що заборонена законом, зокрема діяльності, яка вводить в оману споживача та діяльності, що кваліфікується як прояв недобросовісної конкуренції.

Крім того, суд вважає, що умови Договору, які містяться у пункті 2.8. Розділу 1 Кредитного договору та передбачають обов'язок ОСОБА_1 щомісячно оплачувати ПАТ «Альфа-Банк» за додаткові послуги, невиправдано високу ціну 90 % від суми кредиту (1,5% щомісячно, протягом 60 місяців), що у грошовому виразі за весь період користування грошовими коштами становить 37338,40 грн., та вдічі перевищує загальну вартість послуги з надання кредитних коштів за договором, є несправедливими та дискримінаційними по відношенню до позивача, як споживача банківських послуг, оскільки внаслідок включення до кредитного договору такої умови, всупереч принципу добросовісності, виникає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін кредитного договору, не на користь позивача - споживача послуг. Півторавідсоткова щомісячна комісія, яку позивач повинен сплачувати на користь ПАТ «Альфа-Банк», відповідно до умов договору не зменшується пропорційно частині погашеного кредиту та до моменту його повного повернення розраховується від суми кредитних коштів, наданих позивачу. Вона являє собою фіксовану суму 622,31 грн. на місяць та є непропорційною об'єму послуг, що надаються Кредитором та споживаються Позичальником.

Оскільки включення в договори зі споживачем умов, які є несправедливими, заборонено ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідні дії Кредитора суд розцінює, як порушення прав позивача.

До того ж, абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова

договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Зазначені вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» узгоджуються з положеннями п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу, які є обов'язковими для виконання Відповідачем в силу приписів ч. 40 ст. 2, ст. ст. 3, 55, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 7 Закону України «Про ОСОБА_3 України».

Згідно з п. 3.6. Правил, банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Наведений в пункті 3.6. Правил перелік дій, за вчинення яких договором про надання споживчого кредиту не може бути встановлена плата, не є вичерпним, а отже й будь-які інші дії, що не підпадають під визначення «послуга» у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, які кредитор та боржник вчиняють кожен на свою користь з метою реалізації власних прав; які не охоплюються предметом договору та не є об'єктом зобов'язань сторін - обов'язок вчинення яких прямо не випливає зі змісту основного зобов'язання за договором; які не є самостійною, конкретно визначеною послугою, що свідомо замовляється споживачем для отримання бажаних благ, необхідних для задоволення особистих потреб, повинні бути віднесені до вищезазначеного переліку.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Тобто, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є винятково діяльність виконавця, що відповідає сукупності наступних ознак: вона обумовлена та здійснюється лише за індивідуальним замовленням споживача; вона полягає у наданні споживачеві конкретного, визначеного договором блага; вона направлена на задоволення особистих потреб споживача.

Таким чином, конкретна діяльність виконавця є послугою виключно за умови якщо: вона свідомо та визначено була замовлена споживачем - споживач бажає або має необхідність отримати саме її; зазначена діяльність конкретно індивідуалізована в договорі - є окремим об'єктом зобов'язань сторін, з приводу якого укладено договір; така діяльність виконавця буде направлена на надання необхідних, бажаних споживачем благ - надасть споживачу реальну змогу отримати чітко визначені, бажані блага, що необхідні для задоволення особистих потреб.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

З огляду на вищезазначене, з урахуванням положень ст. ст. 632, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, обов'язковими істотними умовами будь-якого кредитного договору, окрім строку, також є його предмет, що зумовлює зміст зобов'язань сторін, та ціна.

Зважаючи на наведені вище приписи ЦК України, зміст зобов'язань сторін за кредитним договором полягає у наступному: предмет - грошові кошти (кредит), що надаються кредитодавцем у строкове та оплатне користування позичальника; зобов'язання кредитодавця - здійснити дії з надання кредиту (надати послугу), а також прийняти його повернення та оплату, у строк і на умовах визначених договором; зобов'язання позичальника - отримати кредит, здійснити дії з його повернення та оплатити надану кредитодавцем послугу, у строк і на умовах визначених договором; оплата послуги з надання кредиту - відсотки, які розраховуються від суми кредиту, в порядку та на умовах визначених договором (ст. 1056-1 ЦК України).

Таким чином, предметом будь-якого кредитного договору є винятково грошові кошти (кредит), його змістом є права та обов'язки сторін, що склалися з приводу надання/отримання кредиту (послуги кредитування), ціною договору є виключно відсотки, які повинен сплатити позичальник за надану послугу.

Пунктами 2.1. - 2.4. Кредитного договору сторони визначили та узгодили всі обов'язкові істотні умови договору - предмет, ціну та строк. Згідно наведених умов ПАТ «Альфа-Банк» зобов'язався надати позивачу строком на 5 роки (до 13.02.2020) споживчий кредит (послугу кредитування) у сумі 41487,09 грн., а ОСОБА_1 прийняла на себе зобов'язання протягом 5-х років повернути грошові кошти та оплатити відповідачу (за надану послугу кредитування) 15,99 % річних від суми кредиту.

Отже, предметом Договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем та об'єктом їх взаємних зобов'язань, є виключно надання/отримання споживчого кредиту (послуги кредитування).

Супутня послуга з «Управління кредитом», зважаючи на її зміст, визначений абз. 2 пункту 4 Розділу 2 Кредитного договору, що передбачає здійснення Кредитором нібито в інтересах Позичальника дій з розрахунку суми чергового платежу за Договором та/або суми повного дострокового повернення заборгованості за цим Договором, що надаються з використанням телефонного зв'язку, в Контакт-центрі, через IVR-menu, шляхом направлення SMS повідомлень на номер Позичальника, що вказаний останнім в Розділі № 1 цього Договору, оброблення запитів, що направлені Банку Позичальником із використанням системи Інтернет сервісу «My Alfa-Bank» та надання відповідей на відповідні запити Позичальника, тощо; розшук (запит) уточнення, повернення анулювання, зміна умов переказів згідно до запитів Позичальника», не є кредитною чи іншою банківською діяльністю, у відповідності до положень ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Вона по суті своїй є діями, що відповідач вчиняє на власну користь, внаслідок чого такі дії (діяльність) відповідача не є об'єктом зобов'язань за Кредитним договором та не підлягають оплаті позивачем.

Крім того стороною відповідача на запит суду не надано інформацію відносно переліку та вартості послуг по обслуговуванню кредиту.

Вказані обставини свідчать, що ціна супутньої послуги з «Управління кредитом» є невиправдано високою.

Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.

Приймаючи до уваги наведене вище, положення пункту 2.8. Розділу 1 Кредитного договору, яке передбачає зобов'язання Позивача щомісячно здійснювати оплату на користь Відповідача комісійної винагороди за управління Кредитом, у розмірі 1,50 % від суми Кредиту (без ПДВ) є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 215, ст. ст. 216, 217 ЦК України, підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсність (нікчемність) окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явленою будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як роз'яснено в п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемними є правочини - якщо їх недійсність встановлена законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищенаведені фактичні обставини, встановлені судом, та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд вважає безпідставними доводи ПАТ «Альфа-Банк» про те, що позивач погодилась на такі умови кредитування і відповідач жодним чином не примушував ОСОБА_1 на укладення кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним, суд вважає неприйнятними, оскільки як встановлено судом, положення п. 2.8. кредитного договору є нікчемними (недійсними в силу закону), оскільки суперечать вимогам законодавства у сфері захисту прав споживачів та взагалі не могло бути включеними у договір споживчого кредиту.

При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, на підставі ст. ст. 203, 215-217, 627, 634, 638, 1054, 1056-1 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», Закону України «Про ОСОБА_3 України», Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

вирішив:

Позов задовольнити.

Встановити нікчемність пункту 2.8 Розділу 1 «Базові умови кредитування» Кредитних договорів № 500477508 та № 500971457 про надання споживчого кредиту, укладених 16 квітня 2014 року та 12 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк».

Застосувати наслідки недійсності нікчемних положень Кредитного договору, зобовязавши публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити коригування розрахунку належних з ОСОБА_1 за кредитними договорами № 500477508 від 16 квітня 2014 року та № 500971457 від 12 лютого 2015 року платежів, здійснених останньою в період з 16 квітня 2014 року по день прийняття судом рішення у справі, без врахування положень пункту 2.8 Розділу 1 «Базові умови кредитування» Кредитного договору, та повернути різницю між сумою фактично перерахованих ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» у вказаний період коштів та сумою коштів, яка мала б бути сплачена ОСОБА_1 згідно умов вищезазначеного договору без урахування нікчемних положень (пункту 2.8 Розділу 1 договорів).

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Хмельницького області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня ухвалення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя _______________