Номер провадження: 22-ц/785/1087/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна,-

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача, який було уточнено, про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по грудень 2015 року,визнання спільною сумісною власністю сторін наступне майно: земельну ділянку, площею 0,65 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, 14 ст. Люстдорфської дороги, ж/м Чорноморка; нежитлове приміщення магазину № 29 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4; нежитлове приміщення магазину № 30 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4; нежитлове приміщення магазину № 61 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4 та визнати за нею право власності на 1/2 частку цього майна (а. с. 2-5, 67-70).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що у період з 01.01.2004 року по грудень 2015 року вона проживала із відповідачем однією сімєю,вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. У звязку з тим, що майно придбано за спільні кошти та в період спільного проживання, воно вважається спільною сумісною власністю сторін по справі, тобто кожний має право на ? його частку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 01.01.2004 року по грудень 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,65 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, 14 ст. Люстдорфської дороги, ж/м Чорноморка, нежитлове приміщення магазину № 29 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, нежитлове приміщення магазину № 30 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, нежитлове приміщення магазину № 61 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,65 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, 14 ст. Люстдорфської дороги, ж/м Чорноморка. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину № 29 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, загальною площею 106,1 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину № 30 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, загальною площею 145,5 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину № 61 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, загальною площею 27,4 кв.м. (а. с. 78-80).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 113-116).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ПАТ «Марфін Банк» підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 починаючи із 2004 року по січень 2015 року проживають однією сімю без реєстрації шлюбу. Сторони були повязані спільним побутом, вели спільне домашнє господарство та мали спільний бюджет.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін по справі, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які були допитані у судовому засіданні та іншими матеріалами справи.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

За період спільного проживання сторонами за кредитні кошти було придбано наступне майно: земельну ділянку, площею 0,65 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, 14 ст. Люстдорфської дороги, ж/м Чорноморка на підставі свідоцтва про право власності № 29626811, виданого 18.11.2014 року; нежитлове приміщення магазину № 29 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4 на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1874; нежитлове приміщення магазину № 30 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_7 зареєстрованого в реєстрі за № 867; нежитлове приміщення магазину № 61 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 870.

Вказано майно було придбано за рахунок коштів, які отримані за кредитним договором № 3428/F від 09 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Морський транспортний банк».

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту № 3428/F від 09 квітня 2008 року,між ВАТ «Морський транспортний банк»та ОСОБА_3були укладені договори іпотеки, а саме: укладено договір іпотеки від 10 квітня 2008 року, відповідно якого ОСОБА_3передав в іпотеку ВАТ «Морський транспортний банк», земельну ділянку, площею 0,65 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, 14 ст. Люстдорфської дороги, ж/м Чорноморка, с. Мізікевича; укладено договір іпотеки від 10 квітня 2008 року, відповідно якого ОСОБА_3передав в іпотеку ВАТ «Морський транспортний банк» нежитлове приміщення магазину № 29 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4; укладено договір іпотеки від 10 квітня 2008 року, відповідно якого ОСОБА_3передав в іпотеку ВАТ «Морський транспортний банк» нежитлове приміщення магазину № 30 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4; укладено договір іпотеки від 10 квітня 2008 року, відповідно якого ОСОБА_3передав в іпотеку ВАТ «Морський транспортний банк» нежитлове приміщення магазину № 61 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4 (а. с. 117-144).

ОСОБА_3 в повному обсязі свої зобовязання за кредитним договором перед Банком не виконав, у звязку з чим рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2010 року з позичальника на користь ВАТ «Морський транспортний банк» стягнута заборгованість за кредитним договором № 3428/F від 09 квітня 2008 року, загальна сума якої складає 20 797 272 гривень.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кошти за укладеним, за час проживання однією сімєю з ОСОБА_2, кредитним договором відповідач одержав для придбання нерухомого майна, перелік якого міститься вище, і яке в подальшому було передано в іпотеку.

Отже, договір купівлі-продажу від 21.02.2006 року нежитлового приміщення магазину № 29 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1874, договір купівлі-продажу від 17.11.2005 року нежитлового приміщення магазину № 30 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_7 зареєстрованого в реєстрі за № 867; договір купівлі-продажу від 17.11.2005 року нежитлового приміщення магазину № 61 за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 3/4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 870 укладені в інтересах сімї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом. Отже, за загальним правилом, майно, придбане, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Наявність договорів іпотеки не означає, що в судовому порядку не можна поділити спільне майно подружжя шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним.

Іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ч. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи визначені у ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

Стаття 23 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

Необґрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що наявність оскаржуваного рішення буде перешкодою, для виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки по-перше, в матеріалах відсутня постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а по-друге, слід враховувати, що у результаті придбання подружжям нежитлових приміщень за кредитні кошти боргові зобовязання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Довід апеляційної скарги про те, що ПАТ «Морський транспортний банк»не був залучений до участі у справі в якості третьої особи, а оскаржуваним рішенням вирішені питання про права Банку щодо обєктів іпотеки, є неспроможним.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Положення ч. 2 ст. 60 СК України, встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

За приписом ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення. В той час, ч. 3 ст. 9 цього Закону, іпотекодавцю заборонено без згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки або ж вчиняти інші дії, передбачені цією статтею.

Натомість положення Цивільного чи Сімейного кодексів України, Закону України «Про іпотеку» чи іншого акту законодавства України не містить заборону здійснювати поділ спільного майна подружжя або осіб, які проживають однією сімєю без шлюбу чи визнання права власності на частку в такому майні, яке виникло у колишнього подружжя, на підставі ст. ст. 60, 61, 74 СК України, за час їх перебування у шлюбі або проживання однією сімєю без шлюбу, якщо воно в подальшому було передано в іпотеку одним із подружжя за кредитним договором.

Обмеження, запровадженні ст. 9 Законом України «Про іпотеку», діють лише в частині, яка стосується відчуження предмета іпотеки, однак його поділ чи визнання права на частку колишнім подружжям не вважається відчуженням предмету іпотеки.

Отже, колегія суддів, вважає, що перебування майна у іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям або особами, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється (ст. 23 Закону України «Про іпотеку») та такий поділ не є розпорядженням (відчуженням) предметом іпотеки, а відтак відсутні підстави для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року, з підстав не залучення до участі у справі ПАТ «Морський транспортний банк» в якості третьої особи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Калараш А.А.

ОСОБА_8