АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/860//17
Категорія: договірні Доповідач Котелевець А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Гуцал Л.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Меркурій» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_2 про витребування документів, визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2016 року,

у в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Меркурій» (далі - ПАТ «Банк «Меркурій») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_2 про витребування документів із чужого незаконного володіння та визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позову вказав, що на підставі пункту 2.4.9 Договору іпотеки № 16-03-86 від 31 березня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Меркурій», на період дії цього договору, позивач передав банку оригінали правовстановлюючих документів, що суперечить Конституції України, Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV), порушує його право на володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном.

Оскільки в добровільному порядку правовстановлюючі документи ПАТ «Банк «Меркурій» не повернув, ОСОБА_1 просив визнати пункт 2.4.9 вказаного Договору іпотеки недійсним та витребувати наступні документи:

- оригінал договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за реєстровим № 1480;

- оригінал технічного паспорту на виробничий будинок, салон-магазин № 1, розташований за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Солоницівка, вул. Леніна, буд. 1;

- оригінал Договору іпотеки № 16-03-86 від 31 березня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Меркурій».

Відповідач в особі свого представника позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1, посилаючись на підстави закріплені в статті 309 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що пунктом 2.4.9 Договору іпотеки № 16-03-86 від 31 березня 2010 року передбачено передачу Іпотекодержателю оригіналів правовстановлюючих документів та технічних документів на майно на час дії даного договору. Однак, відповідно до пункту 2.4.9 Договору від 26 червня 2012 року про внесення змін до Договору іпотеки № 16-03-86 від 31 березня 2010 року, сторони встановили, що правовстановлюючі документи на час дії цього договору залишаються у Іпотекодержателя. Тобто, даною додатковою угодою сторони жодним словом не погодили, що у Іпотекодержателя залишаються саме оригінали правовстановлюючих документів та технічних документів.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6, представник ПАТ «Банк «Меркурій» просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 31 березня 2010 року між ПАТ «Банк «Меркурій» та ОСОБА_1, був укладений договір № 18-06П-23 про надання споживчого кредиту.

В забезпечення виконання зобовязань по договору кредиту, 31 березня 2010 року між сторонами укладено Договір іпотеки № 16-03-86, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 275.

Предметом вказаного договору є: нежитлове приміщення, а саме: магазин салон №1 (літ. «А-2») з котельною, гаражі (літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, З), прохідна автостоянка (літ. И), огорожа (1-4), що розташовані за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Солоницівка, вул. Леніна, буд. 1.

Майно належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 грудня 2003 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за реєстровим № 1480. Право власності зареєстровано 17 грудня 2003 року в Комунальному підприємстві «Дергачівське районне бюро технічної інвентаризації» за р. № 123 в книзі 1, реєстраційний номер 10682787.

Згідно з приписами частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами першою - третьою, п'ятою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 6.1 Договору іпотеки права та обовязки сторін по цьому договору виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

В пункті 7.1 сторони погодили, що цей договір відображає повне розуміння ними його предмету та його положень, що містяться в ньому.

Таким чином, підписавши договір іпотеки позивач засвідчив своє волевиявлення щодо укладення договору, погодився з усіма умовами даного правочину, в тому числі з пунктом 2.4.9; засвідчив його розуміння та прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позивач отримав примірник договору, про що зазначено в пункті 7.4.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина 1 статті 18 Закону № 898-IV визначає істотні умови договорів іпотеки, відсутність яких може бути підставою для визнання їх недійсними.

Крім перелічених істотних умов, іпотечний договір може містити інші положення (частина 3 статті 18 Закону № 898-IV).

Отже, Законом № 898-IV не заборонено включати до договору інші положення, крім зазначених в частині 1 статті18 вказаного Закону.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 898-IV Іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування (частина 2 статті 9 Закону № 898-IV).

Законом № 898-IV передбачено обмеження власника іпотечного майна у його праві власності, а отже, передання позивачем банку оригіналу правовстановлюючого документу та оригіналу технічного паспорту, що не порушує права позивача, як власника, на володіння, користування майном, а лише в законному порядку обмежує право розпорядження ним.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги щодо пунктів 2.4.9 викладених в редакціях від 31 березня 2010 року та від 26 червня 2012 року Договору іпотеки № 16-03-86 від 31 березня 2010 року на висновку суду не впливають.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Л.В. Гуцал

ОСОБА_8