АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/3316/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11226/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просив розірвати шлюб між сторонами.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що протягом тривалого часу вони не проживають однією сім'єю, спільного господарства не ведуть та подальше збереження сімейних відносини між ними є неможливим.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року позов задоволено та шлюб між сторонами розірвано.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, не повне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції задовольнивши вимоги позивача, формально поставився до розгляду справи, не забезпечив захист прав відповідача і малолітніх дітей та безпідставно розірвав шлюб сторін.

Судом не було враховано, що у сторін наявні двоє малолітніх дітей, в той час як до матеріалів справи позивач надав тільки копію одного свідоцтва про народження.

Апелянт також посилається на те, що суд не врахував, що у сторін є спір про поділ сумісного майна та про проживання і утримання спільних дітей, що не було предметом дослідження суду.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за апеляційною скаргою за їх відсутністю, на підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя буде суперечити інтересам обох та збереження сім'ї неможливе.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції по суті відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_1 підтверджує той факт, що сторони не ведуть спільного господарства та вона проживає з дітьми окремо.

Не заперечує ОСОБА_1 і про те, що подальше спільне життя подружжя буде суперечити інтересам обох та збереження сім'ї неможливе.

Інші обставини та доводи апелянта, щодо моральної сторони поведінки позивача, на рішення суду не впливає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу по суті заявлених вимог.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, позивач сам визначає стратегію захисту свого порушеного права, а суди розглядають справи виключно в межах заявлених вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, як підставу для скасування рішення про те, що суд не розглянув питання встановлення місця проживання дітей та спір про поділ сумісного майна, оскільки такі вимоги в суді першої інстанції не заявлялися, а суд не має право виходити за межі заявлених вимог.

Вказані апелянтом питання, за відсутності згоди сторін, можуть бути вирішені судом в іншому позовному провадженні за позовною заявою однієї із сторін.

Інших доводів про незаконність рішення суду першої інстанції по суті апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року є законним та не знаходить підстав для його скасування, оскільки суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті та в межах заявлених вимог. Тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді