Справа № 314/5571/16-ц Провадження № 2/314/80/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Галянчук Н.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

секретар судового засідання Рясна А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Садового товариства «Монтажник-2» про усунення перешкод у користуванні майном -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Садового товариства «Монтажник-2» про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він є членом Садового товариства «Монтажник-2», зокрема йому на праві приватної власності належить земельна ділянка № 21-а, розташована на території вказаного товариства. Протягом 1988-1989 років він був головою правління Садового товариства «Монтажник-2» і як член та голова правління товариства він за власні кошти в ЗАТ «Запорізький котельно-монтажний завод» виготовив металевий гараж, який встановив поблизу належної йому земельної ділянки. Вказаний гараж використовувався ним для власних потреб та тимчасово за його згодою для потреб садового товариства. Після складання ним повноважень голови правління Садового товариства «Монтажник-2» він продовжував користуватися гаражем особисто, а також на прохання нового керівництва товариства дозволив зберігати у гаражі окреме майно товариства. При цьому він не передавав гараж у власність чи в оренду Садовому товариству «Монтажник-2», будь-яких документів на право користування відповідача гаражем не складалось. На даний час він має намір розпорядитись належним йому гаражем, однак його письмові звернення звільнити гараж від металобрухту ігноруються керівництвом товариства. Позивач не має доступу до гаража, оскільки відповідач не віддає йому ключі від нього, чим чинить йому перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні власністю. У звязку з цим позивач змушений звернутися до суду і просить усунути йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом покладення на відповідача обовязку звільнити гараж від майна, передати йому ключі від гаража та не створювати перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні його власністю.

У судовому засіданні позивач та його представник на позовних вимогах наполягали, просили задовольнити позов у повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечивши проти обставин, викладених у позовній заяві. Пояснив, що металевий гараж був виділений Садовому товариству «Монтажник-2» на безоплатній основі ЗАТ «Запорожметалургмонтаж». Вказаний гараж розташований на території загального користування товариства, а саме у господарському дворі, перебуває на балансі Садового товариства «Монтажник-2» та використовується для зберігання інвентарю. Позивач жодного відношення до вказаного гаража не має, отже, його вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Крім того, у судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Так, свідок ОСОБА_3 пояснив, що його тесть - позивач у справі ОСОБА_1 є членом Садового товариства «Монтажник-2». У 1990-х роках позивач за власні кошти придбав на одному з підприємств м. Запоріжжя металевий гараж для власних потреб, який встановив поблизу своєї дачної ділянки. Вказаний гараж використовувався також товариством, однак у подальшому керівництво Садового товариства змінило замок у гаражі, не надавши ключ власникові, і в подальшому позивача перестали допускати в належний йому гараж.

В свою чергу свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, кожен окремо, суду пояснили, що також являються членами Садового товариства «Монтажник-2». У власності товариства перебуває металевий гараж, який розташовується у господарському дворі і використовується для загальних потреб, зокрема, для зберігання інвентарю. Позивачу ОСОБА_1 даний гараж не належить.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є членом Садового товариства «Монтажник-2» і йому на праві приватної власності належить земельна ділянка № 21-а, розташована на території вказаного товариства (а.с. 4).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що йому на праві власності належить металевий гараж, який встановлений поблизу належної йому земельної ділянки. Вказаний гараж використовувався ним для власних потреб, однак на теперішній час гараж використовується Садовим товариством «Монтажник-2», його до гаража не допускають, його письмові вимоги про звільнення гаражу ігноруються керівництвом товариства (а.с. 6-7), чим відповідач чинить йому перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А за ч. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Разом з тим, для захисту охоронюваного законом права особа має підтвердити належними та допустимими доказами не тільки факт порушення свого права, а також факт наявності у неї такого права взагалі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 статті 10, статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано доказів, які б свідчили, що йому дійсно належить на праві власності спірне майно - металевий гараж, про усунення перешкод у користуванні яким ставиться питання у позові.

На підтвердження приналежності йому металевого гаража позивач надав суду копію його заяви до ЗАТ «Котельно-монтажний завод» від 15 вересня 1989 року про виготовлення гаража (а.с. 5), лист директора ЗАТ «Металургмонтаж-204» від 14 лютого 1990 року про відгрузку йому гаража (а.с. 8), а також письмову заяву ОСОБА_6, який у 1990 році працював на посаді директора «Запорізького котельно-монтажного заводу» тресту «Запоріжметалургмонтаж» та підтвердив купівлю ОСОБА_1 у лютому 1990 року на «Котельно-монтажному заводі» металевого гаражу (а.с. 41).

Згідно зі ст. 41 ЦК УРСР (1963 року), чинної на час придбання спірного майна, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року), чинної на час придбання спірного майна, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 44 ЦК УРСР (1963 року), чинної на час придбання спірного майна, закріплено обовязкову письмову форму угод з підписанням її сторонами у випадку укладання угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами.

За ст. 154 ЦК УРСР (1963 року), чинної на час придбання спірного майна, коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно із законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР (1963 року), чинної на час придбання спірного майна, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Разом з тим, у порушення вищевказаних вимог законодавства, позивач не надав суду жодного письмового документу чи документів, які б свідчили про укладення позивачем договору купівлі-продажу металевого гаражу із ЗАТ «Котельно-монтажний завод» ЗАТ «Запорожметалургмонтаж», зокрема, самого договору купівлі-продажу, квитанції або іншого фінансового документу про сплату вартості гаражу, акту приймання-передачі або іншого документу, який засвідчує передачу позивачу придбаного майна.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності у нього права власності на спірне майно, яке б підлягало захисту у обраний ним спосіб, отже, про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Садового товариства «Монтажник-2» про усунення перешкод у користуванні майном відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М. Галянчук

18.04.2017

18.04.2017