Справа № 323/2043/17
01.11.2017 року м. Оріхів
Оріхівський районний суд Запорізької області в складі судді Плечищевої О.В. при секретарі Сабліній А.А. за участю адвоката ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна набутого під час шлюбу,-
Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що з червня 2009 року почали разом проживати з відповідачем в орендованому житлі, вести спільний побут, піклувалися одне про одного а 02.10.2010 року зареєстрували шлюб відділом реєстрації актів громадського стану Чернігівського районного управління юстиції.
В послідуючому їхнє подружнє життя не склалося і 1011.2015 року рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області шлюб ніж ними був розірваний.
Позивач прохає визнати житловий будинок об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку, загальною площею 58,8 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., розташованого за адресою: Запорізька область Оріхівський район с.Мала Токмачка вулиця Судинська, 22 та стягнути з відповідача судові витрати, включаючи понесені нею на оплату правової допомоги адвоката.
В судовому засіданні представник позивача, адвокат ОСОБА_1 наполягає на задоволенні позовних вимог, прохає задовольнити їх в повному обсязі.
Відповідач втретє в судове засіданні не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся в установлений законодавством спосіб, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надавав.
Звертаючи увагу, що відповідач не зявився, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі чого судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.
В судовому засіданні було встановлено, що 02.10.2010 року позивач і відповідач зареєстрували шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області, відповідно до свідоцтва про шлюб, серії 1-ЖС № 088377 від 02.10.2010 року ( а.с.6), а рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 10.11.2015 року шлюб між ними було розірвано ( а.с.8).
Від шлюбу мають дитину, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 186679, виданого виконавчим комітетом Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 27.12.2011 року ( а.с.7).
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 2 статті 372 Цивільного кодексу України, відповідно до якої уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Названі норми матеріального права презумпцію права сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.
Житловий будинок за адресою: Запорізька область Оріхівський район с.Мала Токмачка вулиця Судинська, 22 придбано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано.
Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до ч. 3 ст.368, ч. 2 ст.372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Оскільки одним із подружжя в період шлюбу (2010 - 2015 рік) придбано будинок, то в подружжя виникло право спільної сумісної власності, і, як наслідок, право іншого з подружжя на 1/2 частину будинку.
Вирішуючи позовні вимоги позивача про збільшення її частки до 2/3 частини, вважає, що відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України позивач не навела суду обставин, які мають істотне значення до відступлення від рівності часток до її збільшення, самого лише розрахунку заборгованості по аліментам відповідача недостатньо для задоволення позовних вимог в цій частині.
Таким чином, при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст. 70 ч.1 Сімейного Кодексу України суд вважає частки позивача та відповідача рівними.
Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.10, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 60, 68, 70, 71 СК
України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна набутого під час шлюбу задовольнити частково.
Визнати будинок, який розташований за адресою: Запорізька область Оріхівський район село Мала Токмачка вулиця Судинська будинок № 22 спільною сумісною власністю подружжя.
Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину будинку , розташованого за адресою: Запорізька область Оріхівський район село Мала Токмачка вулиця Судинська будинок № 22, загальною площею 58,8 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м. в порядку розподілу спільного майна подружжя.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 2134 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: Плечищева О.В.