У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 05 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № СL-301/617/2007, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 813 доларів США на умовах, визначених договором.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 05 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № СL-301/374/2007.

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк»відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року № СL-301/617/2007.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 761 615 грн 01 коп., яку позивач просив солідарно стягнути з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати для розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що позивачем не надано оригіналів документів на підтвердження набуття останнім права вимоги за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року № СL-301/617/2007.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України)

Судами встановлено, що 05 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № СL-301/617/2007, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 813 доларів США на умовах, визначених договором (а. с. 5−8).

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 05 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_7 укладено договір поруки № СL-301/374/2007 (а. с. 11).

До позовної заяви ТОВ «ОТП Факторинг України» було надано фотокопію договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року (а. с. 15−21) з додатком № 1, що містить перелік конкретних кредитних договорів, серед яких є і договір, укладений з відповідачем (а. с. 21, зворот - 33). При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України питання про фальшивість зазначених доказів не вирішувалося.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач надав докази та розрахунок, які, на його думку, підтверджують його позовні вимоги. Висновок суду, що розрахунок заборгованості за 2007−2008 роки повинен проводити ПАТ «ОТП Банк» не ґрунтується на вимогах закону, оскільки ПАТ «ОТП Банк» передав свої права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг України» без будь-яких виключень, отже і право визначати загальний розмір заборгованості за договором.

У разі, якщо інша сторона не погоджується з розрахунком, вона має право надати свій розрахунок, а суд надає оцінку усім доказам і у разі незгоди чи часткової незгоди приймає до уваги певний доказ, його частину, чи сам визначає розмір заборгованості, якщо були порушені лише норми матеріального права.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак