Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2017 року Шевченківський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., при секретарі Шаповаловій С.Г.,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,завданої внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому заявив вимоги до відповідача ОСОБА_2про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди ,завданої внаслідок ДТП,до відповідача ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4» заявив вимоги про відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок ДТП.

В обґрунтування позовних вимог зазначив,що 12.02.2016 року сталася ДТП за участю керованого позивачем автомобіля «ВАЗ 21053» р.н.Е6460ОК та автомобіля НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2,в результаті якої позивач отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості,автомобіль «ВАЗ 21053» р.н.Е6460ОК був технічно пошкоджений.

Відповідач ОСОБА_2був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ст.286 ч.1 КК України,винуватість визнав у повному обсязі.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 31.05.2016 р.№ 317/2027/16-к ОСОБА_2був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ст.286 ч.1 КК України,за ст.47 КК України в зв*язку з передачею його на поруки трудовому колективу Запорізької філії ТОВ «ТД ІРБІС».

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2на момент ДТП була застрахована у ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4» згідно Полісу обов*язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ-7570218,франшиза становить 500 гр.

Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав пошкодження,оскільки проведення відновлювального ремонту є економічно недоцільним,автомобіль вважається знищеним.

Відповідно до розрахунку ринкової вартості КТЗ від 01.03.2016 р.,ринкова вартість «ВАЗ 21053» р.н.Е6460ОК становить 27 652 гр.41 коп.

Позивачу як власнику автомобіля «ВАЗ 21053» р.н.Е6460ОК страховою компанією ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4» була відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП у розмірі 19652 гр.41 коп.

Не відшкодована матеріальна шкода ,що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2,становить 8000 гр.,яка складається з франшизи 500 гр.та 7500 гр.вартість автомобіля після ДТП.

Безпосередьно позивач внаслідок ДТП отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження,переніс кілька операцій,фізично страждав, лікувався в стаціонарі,потребував сторонньої допомоги у повсякденній життєдіяльності,був прикутий до ліжка,а згодом пересувався на милицях.

Через значну шкоду здоров*ю,позивач змушений продовжувати коштовне лікування,посиленно харчуватися,виконання праці за місцем роботи викликає болісні відчуття,що завдає психологічного дискомфорту.

Знищення автомобіля,який для позивача мав суттєве значення як майно значної вартості,так і технічний засіб пересування,перевезення городини на продаж,призвів до втрати позивачем додаткового доходу, змущує пересуватися до місця роботи в м.Запоріжжя з місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 громадським транспортом,що позивачу важко робити через стан здоров*я,це призводить до зміни нормального способу життя,негативно впливає його самопочуття,душевний стан.

Завдану внаслідок ДПТ моральну шкоду позивач оцінив у суму 150000 гр.

Посилаючись на те,що відповідач ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4» в силу ст.26-1 Закону України «Про обов*язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має обов*язок відшкодувати потерпіломуфізичній особі,яка зазнала шкоди здоров*ю під час ДТП,моральну шкоду у розмірі 5% від страхової виплати за шкоду,заподіяну здоров*ю,що становить суму 1054 гр.65 коп.,позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4» на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1054 гр.65 коп.,з відповідача ОСОБА_2стягнути на його користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 8000 гр.,моральної шкоди у розмірі 148945 гр.35 коп.

Ухвалою суду від 22.11.2016 р.позов ОСОБА_1до ОСОБА_2В.в частині заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7500 гр.залишений без розгляду.

Ухвалою суду від 10.03.2017 р.позов ОСОБА_1до ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1054 гр.65 коп.залишений без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1позов до відповідача ОСОБА_2про стягнення суми франшизи 500 гр.та відшкодування моральної шкоди у розмірі 148945 гр.35 коп.підтримав з підстав,викладених у позові,просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача адвокат ОСОБА_5В.в судовому засіданні вимоги свого довірителя просила задовольнити з посиланням на те,що винуватість відповідача ОСОБА_2В.в ДТП,в якому постраждав позивач та був знищений його автомобіль,встановлена ухвалою суду у кримінальному провадженні,в силу ст.61 ч.4 ЦПК України ці обставини мають преюдиційне значення.Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2на момент ДТП була застрахована у ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4»,згідно Полісу обов*язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ-7570218,франшиза становить 500 гр.,яка підлягає стягненню з відповідача.В ДТП позивач був травмований,переніс дві операції,далі лікувався амбулаторно і процес одужання ще триватиме.Відповідач ОСОБА_2В.в процесі лікування позивача передавав грошові кошти на ці витрати,що було враховано судом при звільненні ОСОБА_2від кримінальної відповідальності.Знищення в ДТП автомобіля створило для позивача та його сім*ї значні незручності як у пересуванні,так і у можливості додатково заробити на продажу вирощеної у власній садибі городини.До червня 2016 р.позивач пересувався на милицях,не може повноцінно виконувати роботу по господарству,що завдає йому нервових переживань.Просить задовольнити вимоги ОСОБА_1про стягнення з відповідача ОСОБА_2на його користь матеріальних збитків 500 гр.,відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 148 945 гр.35 коп.

Відповідач ОСОБА_2В.в процесі розгляду справи проти позову заперечував в повному обсязі.Пояснив,що 12.02.2016 р.він дійсно потрапив у ДТП на автомобілі НОМЕР_1,в результаті чого постраждав позивач та був технічно пошкоджений автомобіль «ВАЗ 21053» р.н.Е6460ОК.На момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4»,яке має договірний обов*язок відшкодувати позивачу шкоду,завдану у разі настання страхового випадку.В процесі лікування позивача,відповідач кілька разів передавав йому грошові кошти на загальну суму 25000 гр.і вважає,що у такий спосіб повністю відшкодував моральну шкоду та франшизу.Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_6Л.в процесі розгляду справи вважала вимоги позивача не підтвердженими доказами,а розмір моральної шкоди явно завищеним,оскільки позивач внаслідок ДТП не втратив працездатності,продовжує працювати без втрати заробітку,його витрати на лікування оплачені страховою компанією.В період лікування позивача ОСОБА_2В.у добровільному порядку передав кошти 25000 гр.,з яких 500 гр.становить франшиза,а 24500 гр.відшкодування моральної шкоди,що відповідає завданим позивачу немайновим втратам.Просила суд у позові відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 10.03.2017 р.представник відповідача надала суду власний розрахунок виплат,отриманих позивачем від страхової компанії та відповідача за даним страховим випадком,за змістом якого вважає,що ОСОБА_2 позивачу сплачені сума франшизи 500 гр.та моральна шкода у розмірі 4 518 гр.67 коп.,що нею розглядається як підстава для відмови у задоволенні заявленого позову.

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши учасників процесу, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та перевірено доказами,що 12.02.2016 р.приблизно о 06.45 год.на 17 км.+500 м.автошляху Запоріжжя-Маріуполь на території Запорізького району Запорізької області за участю автомобілів НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2та «ВАЗ 21053» р.н.Е6460ОК сталася ДТП,внаслідок якої ОСОБА_1були завдані середньої тяжкості тілесні ушкодження,автомобіль позивача отримав технічні пошкодження.

За фактом ДТП відносно ОСОБА_2було порушено кримінальне провадження по ч.1 ст.286 КК України.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 31.05.2016 р.ОСОБА_2№317/2027/16-к ОСОБА_2був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ст.286 ч.1 КК України,за ст.47 КК України в зв*язку з передачею його на поруки трудовому колективу Запорізької філії ТОВ «ТД ІРБІС».

Зі змісту ухвали вбачається,що прийняттю такого рішення передувало проведення органом досудового розслідування автотехнічної експертизи,згідно висновку № 187/16 від 22.03.2016 р.якої встановлено,що безпосередньо перед ДТП водій ОСОБА_2 не вибрав безпечну швидкість руху,не врахував дорожню обстановку в умовах ожеледиці,внаслідок чого допустив занос керованого ним автомобіля на зустрічну смугу,де відбулося зіткнення з автомобілем під керуванням позивача,що не відповідає вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України,зазначена ухвала суду,що набрала законної сили 08.06.2016 р.,має для суду,що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій ОСОБА_2,преюдиційне значення з питань,чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В силу ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» дано роз'яснення, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки визначено ст. 1188 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Таким чином, законодавство пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоду з наявністю вини особи, яка цю шкоду завдала.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч.2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі,а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат обєктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозвязку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з ОСОБА_3 Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути, як таке, розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З матеріалів справи суд встановив,що згідно згідно Полісу обов*язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ-7570218 відповідач застрахував свою цивільну відповідальність у ОСОБА_3 «Українська страхова компанія »Княжа Вієнна ОСОБА_4»,ліміт відповідальності страховика на одного потерпілого за шкоду,заподіяну майну,становить 50000 гр.,за шкоду,заподіяну життю та здоров*ю,становить 100000 гр.,франшиза 500 гр.

Страховиком відшкодовані збитки,завдані в результаті пошкодження в ДТП автомобіля позивача,за винятком франшизи у розмірі 500 гр.,яка розглядається як безумовне зобов'язання з боку cтрахувальника компенсувати за рахунок власних коштів частину заподіяного збитку у встановлених випадках і у встановленому розмірі.

Оскільки настання страхового випадку підтверджено дослідженими судом доказами,безумовна франшиза як частина матеріальних збитків,не компенсованих позивачу страховиком,підлягає стягненню з відповідача як винуватця ДТП.

Посилання відповідача та його представника на ті обставини,що суму франшизи відповідач компенсував позивачу в добровільному порядку,жодними доказами не підтверджені,позивач цих обставин не визнав,відтак,заперечення відповідача не знайшли підтвердження достатніми допустимим доказами,що не узгоджується з положеннями ст.10,60 ЦПК України щодо обов*язку сторін довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи підтверджено,що страховиком сплачено позивачу страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 1054 гр.65 коп.,яке розраховано як 5% від розміру шкоди,завданої здоров*ю потерпілої особи,що становить ліміт відповідальності страховика за завдану немайнову шкоду.

Позивачем розмір завданої внаслідок ДТП моральної шкоди визначений у сумі 150 000 гр.,з урахуванням виплат страхової компанії 1054 гр.65 гр.,вимоги до відповідача ОСОБА_2заявлені на суму 148 954 гр.35 коп.(150000 гр.-148954 гр.35 коп.)

Аналізуючи наведене вище суд встановив,що обставини ,на які посилається позивач в обґрунтування позову в частині відшкодування моральної шкоди,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що позивачу внаслідок травмування у ДТП,поза сумнівом,завдана моральна шкода,яка полягає у зазнані позивачем середньої тяжкості тілесних ушкоджень,перенесенні двох операцій,незручностей через не відновлювальну втрату здоров*я, певне розчарування в результаті побутової залежності через заборону фізичних навантажень.Знищення у ДТП автомобіля створило для позивача життєву ситуацію,у якій він як годувальник сім*ї змушений діставатися місця роботи з сільської місцевості на громадському транспорті,що створює додаткові фізичні та психоемоційні навантаження,як людина незаможна,залишився без майна,за допомогою якого міг додатково заробляти за рахунок продажу городини.З часу ДТП позивач змушений проявляти наполегливість у відстоюванні своїх прав,додатково переживати нервові хвилювання,а життєва перспектива позивача пов*язана переважно із лікуванням,що пригнічує та змушує змінити нормальний спосіб життя.

Вирішуючи питання, що пов'язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об'єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов*язана з втратою ним здоров*я,що є найбільш суттєвим благом для людини,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене здоров*я відновити.

Водночас,заявлена ним сума 150 000 гр.явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді,не враховує дій відповідача,який безпосередньо фінансував лікування позивача після ДТП,чим намагався звести до мінімума його фізичні страждання.

У контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи рівень доходів відповідача,наявність на його утриманні малолітньої дитини,виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 50000 гр.,що є достатнім для компенсації його немайнових втрат.

Доводи відповідача та його представника про те,що кошти на лікування,передані позивачу під час його перебування у лікарні на загальну суму 25000 гр.,з урахуванням виплат страхової компанії,повністю компенсували всі,в тому числі немайнові,втрати позивача,не впливають на висновки суду.

Така позиція відповідача спростовується сукупністю доказів про цільовий характер та розмір проведених виплат страховика,встановлених судовим рішенням обставин,що кошти у розмірі 25000 гр.ОСОБА_2передав позивачу саме на лікування,що є окремим видом відповідальності.Ці обставини були враховані судом при прийнятті рішення про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності,проте фактично ОСОБА_2та його представник намагаються маніпулювати зазначеними коштами,в процесі розгляду справи надаючи різного сенсу тим цілям,на які їх виплачено.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави суд стягує судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог,а саме з вимог майнового характеру 551 гр.20 коп.,з вимог немайнового характеру 551 гр.20 коп.,що разом становить 1102 гр.40 коп.(551 гр.20 коп.+551 гр.20 коп.),від попередньої сплати якого позивач звільнений.

На підставі ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 208-209, 212, 213-215,218,294 ЦПК України,ст.ст.16,22,23,1167,1187,1188 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди,завданої внаслідок ДТП задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2,проживає ІНФОРМАЦІЯ_3,працює менеджером ТОВ «ТД «Ірбіс»,ІПН НОМЕР_3,на користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_4,проживає ІНФОРМАЦІЯ_1,ІПН НОМЕР_4,франшизу у розмірі 500 гр.,відшкодування моральної шкоди ,завданої внаслідок ДТП,в розмірі 50000 гр.,а всього стягнути 50500(п*ятдесят тисяч п*ятсот )гривень.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2,проживає ІНФОРМАЦІЯ_3,працює менеджером ТОВ «ТД «Ірбіс»,ІПН НОМЕР_3 ,в дохід держави судовий збір 1102(тисяча сто дві)гривні 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко