АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Желепи О.В., Рубан С.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири,

Справа № 757/58333/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/5371/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, та посвідченого 29 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П.

Одночасно позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачу, посилаючись на те, що відповідач має намір здійснити відчуження квартири, що може утруднити виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року, в якій виправлено описку ухвалою суду від 4 січня 2017р., заяву задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки судом забезпечено позов немайнового характеру, на підставі невмотивованого клопотання позивача та без обґрунтування висновку про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши копії матеріалів справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір стосовно квартири АДРЕСА_2, яка належить відповідачу, та існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі його незабезпечення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим.

Відповідно до ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити

- 2 -

неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Частиною 3 статті 152 ЦПК України визначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З позовної заяви вбачається, що позивач оспорює правомірність набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_2.

На час звернення позивача до суду спірна квартира на праві власності зареєстрована за відповідачем на підставі договору дарування квартири від 29 серпня 2016р., який оспорює позивач.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Отже, відповідач, як власник спірної квартири, може розпорядитися своїм майном у будь-який час, що у подальшому може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову, так як неможливо буде застосувати наслідки недійсності правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що шляхом накладення арешту на майно відповідача дозволяється забезпечувати тільки позов майнового характеру, не ґрунтуються на ч. 1 ст. 152 ЦПК України, яка такого обмеження не містить.

Твердження у апеляційній скарзі, що ухвала суду порушує право неповнолітньої особи, яка проживає у квартирі, на користування квартирою, колегія суддів вважає надуманими, так як накладення арешту на квартиру не забороняє особам, які в ній проживати, користуватися квартирою і в ній проживати, а обмежує тільки право власника квартири на розпорядження квартирою.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом не враховано існування ризику спричинення збитків відповідачу накладенням арешту на квартиру, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідач не зазначила, які саме збитки їй можуть бути заподіяні забороною розпоряджатися квартирою, якщо вона не має наміру продавати квартиру.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і законних підстав для її скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: