Справа: № 317/4817/16-ц
№/п 2/317/223/2017
12 квітня 2016 року Запорізький районний суд Запорізької області в складі:
головуючого судді: Громової І.Б.
при секретарі: Коваль В.В.
за участю: ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Світточ» до ОСОБА_2, Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, третя особа: Запорізька державна адміністрація Запорізької області сектор з питань державної реєстрації, про визнання договору оренди землі недійсним,-
В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 на задоволенні позовних вимог наполягала та просила суд задовольнити повністю на обставинах зазначених в позові.
Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких пояснень або заперечень по суті позову не надав.
Відповідач ФОП ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких пояснень або заперечень по суті позову не надав.
Третя особа: Запорізька державна адміністрація Запорізької області сектор з питань державної реєстрації в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки не повідомили, будь-яких пояснень або заперечень по суті позову не надали.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ПП «Світточ» є таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.
У зв'язку з неявкою належним чином повідомлених відповідачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
В матеріалах справи міститься копія державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ІІІ-ЗП № 037156 від 24.03.2003 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 98. Із вказаного акту вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки загальною площею 6,58 га, яка розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно з актом прийому-передачі обєкта оренди (земельної ділянки) від 05 листопада 2008 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв земельну ділянку площею 6,58 га, яка розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.
За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору оренди), договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.
Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права.
Порядок державної реєстрації договорів оренди землі затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, а відповідно до Указу Президента України № 134/2003 від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», який в силу ст. 106 Конституції України є обовязковим до виконання на території України, на Державний комітет України по земельним ресурсам покладено обовязок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок. Не зареєстрований у встановленому законом порядку договір не є укладеним.
Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.
З матеріалів справи вбачається, що договір оренди земельної ділянки від 05 листопада 2008 року укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію передбачену діючим на той час законодавством України, відповідач 1 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладання договору оренди з ПП «Світточ». Оскільки цей договір оренди не визнано недійсним, не розірвано і не припинено, а термін його дії закінчується лише у 2020 році, тому він вважається чинним на час розгляду зазначеної справи.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як розяснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 6 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди), а також порушення вимог статтей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди, відповідно до ч. 2 ст. 15 цього Закону.
Відповідна правова позиція щодо визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними вказана у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2012 року по справі № 6-104ц11 та у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2012 року по справі № 6-7цс12 за позовами власників земельних ділянок до ТОВ «Яромир-Агро», які мотивовані тим, що ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є, відповідно до ч. 2 цієї ж статті, підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору оренди недійсним.
Вказані постанови Верховного Суду України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобовязані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України.
Статтею 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець зобовязаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.
В порушення вказаного обовязку відповідач ОСОБА_2 уклав договір оренди земельної ділянки, яка на той момент вже була обєктом права оренди іншої особи. Суд констатує, що вказаними діями відповідачів було порушено право позивача самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, яке передбачене абз.1 ч. 1 ст. 25 Закону та ст. 93 Земельного кодексу України.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений відповідачами є таким, що порушує вказане право позивача на користування земельною ділянкою; суперечить нормам Цивільного та Земельного кодексів України та Закону України «Про оренду землі» в частині забезпечення принципів непорушності, правомірності та обовязковості договорів оренди землі, які укладені з дотриманням необхідних вимог.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачем 1 та відповідачем 2 при укладенні договору оренди землі у 10.09.2015 року було недотримані вимоги статті 203 Цивільного кодексу України.
У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Вказані норми по відношенню до захисту прав користувачів земельних ділянок конкретизовані в статті 152 Земельного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 вказаної статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, з-поміж іншого, шляхом визнання угоди недійсною п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про повну обґрунтованість позовних вимог.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 4,10,16,203,215,638,792 ЦК України, ст. 93,152 ЗК України, ЗУ «Про оренду землі», суд, -
Позов Приватного підприємства «Світточ» до ОСОБА_2, Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, третя особа Запорізька державна адміністрація Запорізької області сектор з питань державної реєстрації, про визнання договору оренди землі недійсним - задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене позивачем в Апеляційний суд Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: І.Б. Громова