Провадження №2/760/1407/17
Справа №760/6166/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Усатової І.А.

при секретарі - Здорик Л.В., Калашнік Ю.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києва про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, в якому просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 травня 2005 р. та визнати за ним право власності на 1/20 частину жилого будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом , після померлого ОСОБА_3.

Посилався позивач на те, що він є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3, який за життя заповіту не залишив та після смерті якого відкрилася спадщина на 1/10 частину житлового будинку АДРЕСА_2. Дана частина цього будинку належала його батьку, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Києва від 07.07.1994 зареєстрованого у Київському бюро технічної інвентарізації, 03.11.1994 за реєстровим номером 5763.Даний факт підтверджується Рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 7.07.1994.

Вказав, що на момент смерті батька він та його матір, ОСОБА_4, проживали у вище зазначенному будинку, добросовісно сплачували за комунальні послуги, тобто фактично прийняли спадщину.

Він, як син померлого ОСОБА_3, тобто спадкоємець першої черги, фактично вступив в управління та володіння належною частиною спадкового майна після смерті батька, що свідчить про те, що прийняв спадщину відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української PCP 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини. Зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його матір померла. Вказав, що оскільки він фактично прийняв спадщину разом з матір'ю, то мати незаконно отримала спадщину, як дружина померлого ОСОБА_3, тільки на своє ім'я. Крім того, вказав, що з матір'ю у нього була домовленість, про те, що частина батька поділу не підлягає, а мати заповість йому майно з урахуванням його права на спадщину після батька.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали позов та просили про його задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Просив поновити йому строк позовної давності з підстав того, що він переривався подачею ним позовів про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що спір про право власності на частину будинку по АДРЕСА_2 триває ось уже 10 років, з часу смерті матері позивача - ОСОБА_4, тобто з 2006 року.

За цей період позивач ініціював близько восьми судових проваджень: про скасування правовстановлюючого документу відповідача на зазначене домоволодіння (№ 2-96-1/09), про визнання заповіту своєї матері недійсним (№2-107/12, №760/6692/13-ц), фактично був ініціатором позову своєї племінниці - ОСОБА_5 до відповідача (справа № 2-273-1/10) про визнання правовстановлюючого документу недійсним, про визнання права власності за позивачем на окремі кімнати у вказаному домоволодінні за набувальною давністю (№760/19120/15-ц).

Усі наведені справи пройшли стадії апеляційного оскарження, рішення місцевих судів про відмову ОСОБА_1 у його вимогах на майно (частину будинку по АДРЕСА_2 у м. Києві) залишені без змін, касаційна інстанція навіть не приймала до розгляду безпідставні скарги позивача ОСОБА_1, а у справі №760/6692/13-ц в результаті перегляду за нововиявленими обставинами позивачу ОСОБА_1 також відмовлено з мотивів необгрунтованості вимог.

Тому, дана позовна заява - це чергова безпідставна вимога ОСОБА_1, який має реєстрацію у АДРЕСА_1, де проживає його дочка, а зазіхання на будинок по АДРЕСА_2 - не що інше, як порушення прав власників: відповідача ОСОБА_2, попередньої власниці - ОСОБА_4, а не захист ніби то порушених прав позивача. Відповідач ОСОБА_2 звертає увагу суду на той факт, що позивач ОСОБА_1, ставлячи вимогу про оскарження свідоцтва про право на спадщину за законом за ОСОБА_4 від 18.05.2005, замовчує про те, що йому було відомо про існування оспорюваного документу (свідоцтва) ще 08.12.2006, коли спільно з відповідачем подавали до П'ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4, в якій вказане свідоцтво вказане.

Вказана заява наявна в матеріалах цивільної справи №2-107/12, №760/6692/13-ц.

Вказує, що відповідно до п.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та відповідач просить застосувати до відносин спору строк позовної давності і відмовити в позові.

Зазначив, що, мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що він в порядку ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) вступив фактично у володіння спадковим майном.

Зазначає, що відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р.: якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦКУ (2004р.), судам слід враховувати, що ст. 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном.

Зазначив, що позивач не надає жодного доказу того, що він «фактично вступив у володіння» спадковим майном: він не був прописаний (зареєстрований) у вказаному будинку, жодна із квитанцій на оплату з дописаним його ім'ям не датована періодом ІНФОРМАЦІЯ_1 - 23.01.1999 (період подачі заяви про прийняття спадщини за ОСОБА_3 - батьком позивача), заяви до нотаріальної контори позивач не подавав, а тому його заява про виконання вимог ст. 549 ЦК УРСР (1963р) є голослівними. В позові просив відмовити.

Представник третьої особи - Головного управління юстиції у місті Києва у судове засідання, не з'явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надали письмові пояснення в яких просили розгляд проводити за відсутності їх представника, розгляд справи залишають на розсуд суду .

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 була власником 4/10 частин жилого, будинку АДРЕСА_2 на підставі наступних правовстановлюючих документів: 1/10 частина належала на праві власності на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Києва від 07 липня 1994 року, зареєстрованого, в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 03 листопада 1994 року та записаного в книгу за №5763; 1/10 частина належала на праві власності на підставі договору дарування частини жилого будинку, посвідченого П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 28 березня 1995 р. за реєстровим №6с-378, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 03 квітня 1995 року та записаного в книгу за №5763; 1/10 частина належала на праві власності на підставі договору дарування частини жилого будинку, посвідченого П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 28 березня 1995 року за реєстровим №6с- 376, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 03 квітня 1995 року та записаного в книгу за №5763; 1/10 частина належала на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 18 травня 2005 року за реєстровим №5-1232 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 12 квітня 2006 року та записаного в книгу за №д.110-184 за реєстровим №5763.

Судом встановлено, що спірний жилий будинок, в цілому дерев'яний, обкладений цеглою, житловою площею 81, 50 кв.м, розташований на земельній ділянці, зазначений в плані під літ. «А», з наступними будівлями та спорудами: вбиральня під літ. «В», гараж під літ. «Г», спорудження № 1-3,1.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 1998 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі за №4с-108, за яким заповіла належні їй на праві власності 4/10 частини жилого будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_4 померла.

Встановлено, що 08 грудня 2006 року син померлої - ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом, та онук померлої - ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом, подали до П'ятої Київської державної нотаріальної контори спільну заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, про що було заведено спадкову справу №841/2006 р.

08 грудня 2006 року державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 1998 р. після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (зареєстровано в реєстрі за №8-1484), на 4/10 частин жилого будинку АДРЕСА_2.

Цього ж дня, державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину да законом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. (зареєстровано в реєстрі за №8- 1486), на земельну ділянку, розташовану на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області, площею 2.6557 га, переданої для ведення товарного селянськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 14 березня 2006 р., виданого на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації від 05.12.2005 р. №803 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Обухівським районним відділом земельних ресурсів.

Згідно частин 1 і 2 статті 1296 ЦК України, частин 1 і 2 статті 1297ЦК України, частини 1 статті 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, після смерті ОСОБА_4 спадкоємець першої черги за законом - син померлої ОСОБА_7 та спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подали до П'ятої Київської державної нотаріальної контори спільну заяву про прийняття спадщину, про що їм -були видані відповідні свідоцтва про право на спадщину: ОСОБА_7 - про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території Витачівської сільської ради Обухівського району Київської області, площею 2, 6557 га, а ОСОБА_2 - про право на спадщину за заповітом на 4/10 частин жилого будинку АДРЕСА_2.

Тобто, на даний час, власником 1/5 (4/10) частини жилого будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_2

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду ставить питання про встановлення факту прийняття ним спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 р. батька ОСОБА_3, визнання права власності на 1/20 частину спірного жилого будинку після смерті батька ОСОБА_3 та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2005 р., посилаючись на те, що мати ОСОБА_4 незаконно отримала спадщину як дружина померлого батька тільки на своє ім»я.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/10 спірного будинку.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.2005, виданого державним нотаріусом П»ятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №5-1232 спадкоємицею майна ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_4

Згідно заяви ОСОБА_1 до П»ятої київської державної нотаріальної контори від 30.10.2003 року, що міститься в матеріалах спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3, ним вказано, що йому відомо про те, що він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини. Він її не приймав, та на неї не претендує.

Крім того, слід зазначити, що в матеріалах цієї ж спадкової справи міститься заява позивача до П»ятої Київської державної нотаріальної контори від 30.10.2003 року, який діяв в інтересах своєї матері ОСОБА_4 на підставі довіреності. Вказаною заявою просить видати на ім»я його довірительки ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/10 частину жилого будинку з відповідними будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_2, вказуючи, що він є спадкоємцем, який пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 553 ЦК України (1963 р.) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( 1994) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Позивач звертаючись до суду з позовом про скасування свідоцтва зазначає підставою для задоволення позову те, що він постійно проживав з батьком та мати незаконно отримала спадщину тільки на своє ім'я .

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду доказів того, що він прийняв спадщину після смерті батька: ані фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном, ані подачею державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Докази, на які він посилається як на фактичне прийняття ним спадщини, не можуть бути допустими і належними, виходячи з вищевикладеного.

Крім того, слід зазначити, що докази на підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майно повинні бути на день смерті спадкодавця, а не за період після його смерті, а також суд звертає увагу на те, що в усіх офіційних документах, зверненнях, адресою свого проживання та реєстрації позивач зазначає: АДРЕСА_1, і доказів на спростування цього у судовому засіданні не надав.

Доводи позивача відносно того, що після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р., позивач протягом шести місяців з дня відкриття спадщини прийняв спадщину, спростовуються дослідженим у судовому засіданні свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 травня 2005 р. та матеріалами спадкової справи, виданим державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. (зареєстровано в реєстрі за №5-1232), згідно якого спадкоємицею майна ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_4, яка успадкувала 1/10 частину вказаного жилого будинку.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності.

Згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на наведене, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову, застосованих відповідно до ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 19.04.2016 у вигляді накладення арешту на 1/20 частину житлового будинку за адресою м. Київ, АДРЕСА_2.

Керуючись статтями 321, 386, 1216, 1217, частинами 1 і 2 статті 1268, частиною 1 статті 1269, частинами 1 і 2 статті 1296, частинами 1 і 2 статті 1297, частиною 1 статті 1298 ЦК України, статтями 64, 116, 156, 157 ЖК України, статтями 88,209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані відповідно до ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 19.04.2016 у вигляді накладення арешту на 1/20 частину житлового будинку за адресою м. Київ, АДРЕСА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя