ун. № 759/9033/16-ц
пр. № 2/759/610/17
22 листопада 2017 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,
секретаря Чернишук К.О.,
за участю: представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод та вселення,
У червні 2016 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 із спірної квартири, посилаючись на ті підстави, що 18.03.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до п. 5.4 вказаного договору ОСОБА_3 зобов'язалася звільнити квартиру від належних їй речей домашнього вжитку, знятись з реєстраційного обліку особисто та з іншими особами, які зареєстровані в квартирі не пізніше 10.06.2016, однак відповідачем вищезазначених зобов'язань виконано не було, по сьогоднішній день вона з дочкою проживає у вказаній квартирі, з реєстраційного обліку не знялися та недопускає позивача до квартири.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися повторно, про день слухання справи повідомлені належним чином, шляхом поштових повідомлень та оголошення у пресі «Урядовий кур'єр» №164 (а.с. 56, 58, 59, 60, 61), причини неявки суд не повідомили.
Третя особа у судове засідання явку представника не забезпечила, повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 67).
Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача та третьоїособи на підставі наявних у справі доказів згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи.
Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, 18.03.2016 між ОСОБА_5 який діяв від себе і ОСОБА_3 укладено з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).
Згідно п.5.4 вказаного договору продавець зобов'язується у строк до 10.06.2016 звільнити квартиру від речей належних йому або третім особам та протягом цього терміну передати квартиру покупцю за актом прийому-передачі з переліком майна, що додається та передати комплект ключів.
Згідно інформаційної довідки №55467262 квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 9, 10).
Згідно довідки про склад сім'ї вих.№231 від 22.06.2016 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані 4 особи, а саме: ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 11).
Згдіно рішення Сятошинського районного суду м. Києва від 14.08.2017 за ОСОБА_2 визнано право власності на спірну квартиру (а.с. 69-73).
Обґрунтовуючи позов позивач посилався на те, що воан не може вільно користуватись належною їй власністю, оскільки колишні власники не пускають її до квартири. З приводу перешкоджання користування квартирою позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, які проводили перевірки зазначених фактів (а.с. 13).
Як встановлено в судовому засіданні, незважаючи на відсутність законних правових підстав, відповідач продовжує проживати в спірній квартирі, не допускає до неї позивача
У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У даному випадку право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку.
Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Положення ч. 1 ст. 405 ЦК України гарантують права на користування приміщенням тільки членам родини власника.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню Верховного Суду України.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню, враховуючи те, що виселення відповідача відбувається в порядку захисту права власності позивача на спірну квартиру згідно норм цивільного законодавства, а не норм ЖК України, які передбачають виселення без надання іншого жилого приміщення, а тому суд вважає за необхідне не зазначати таке формулювання в рішенні суду по даній справі.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 541 ЦК України; ст.ст. 150, 156 ЖК України; ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод та вселення задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1
Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 із квартири АДРЕСА_3.
Стягнути з ОСОБА_3 понесені судові витрати по справі на користь ОСОБА_2 у розмірі 1160 грн 00 коп.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
СУДДЯ: