Номер провадження 2/754/356/17
Справа №2-750/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що наприкінці грудня 2006 року між сторонами був укладений Договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 30000, 00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Зважаючи на те, що договором позики не було встановлено строку повернення позики, позивачкою 20.02.2009 року було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про повернення грошових коштів, які він зобов»язаний був повернути до 24.03.2009 року, але до цього часу не повернув. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у розмірі 231000, 00 грн., що еквівалентно 30000, 00 доларів США, та 922214, 05 грн. процентів, що еквівалентно 13650, 65 доларів США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

У судовому засіданні представник позивачки неодноразово змінював підстави та предмет позову, в остаточній редакції просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 194772, 84 грн., що еквівалентно 7232, 56 доларів США, в якості виплати 3 % річних за прострочення повернення боргу у розмірі 30000, 00 доларів США, за період з 28.03.2009 року по 11.04.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивачки 807900, 00 грн., що еквівалентно 30000, 00 доларів США; стягнути з відповідача на користь позивачки 590773, 00 грн. в якості виплати по відсотках в розмірі облікової ставки НБУ за користування 30000, 00 доларів США за період з 15.07.2006 року по 11.04.2017 року, а також стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по справі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що посилання позивачки на те, що написана відповідачем записка про отримання грошових коштів у розмірі 30000, 00 доларів є борговою розпискою є невірними, оскільки написана записка не містить в собі жодних зобов»язань про повернення грошових коштів, а тому не може породжувати правовідносин, що могли б виникнути, виходячи зі договору позики. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 була видана позивачці ОСОБА_1 розписка про отримання ним 30000, 00 доларів США кредитних коштів (а.с.6, 26 т.1).

19.02.2009 року позивачкою ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено вимогу про негайне повернення грошових коштів у розмірі 30000, 00 доларів США, позичених останнім у неї (а.с.7, 8-10 т.1).

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у період з 22.12.2001 року по 19.12.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.54, 55 т.1).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, розписка, видана відповідачем позивачеві є лише документом, що підтверджує отримання грошових коштів, а не правочином у розумінні ст. 202 ЦК України.

Крім того, дана розписка містить лише посилання на отримання відповідачем грошових коштів, натомість, за положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а таких умов розписка не містить.

Написана відповідачем розписка не є борговою розпискою, оскільки не містить в собі жодних зобов»язань, а є лише підтвердженням отримання відповідачем грошових коштів, при цьому з відсутністю зобов»язання про їх повернення, тобто, за своєю правовою природою не породжує правовідносини, що могли б виникнути, виходячи із договору позики.

Крім того, розписка взагалі не містить точної ідентифікації осіб, які в ній зазначені, дати, місця її написання та зобов»язання повернути грошові кошти.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також слід зазначити, що в цей час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і за змістом ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, правову позицію Верховного Суду України, правовідносини, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Згідно із ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року задоволено заяву позивачки про забезпечення позову і накладено арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, то і вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, що були накладені ухвалою судді від 23.11.2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 154, 212-215 ЦПК України, ст. 509, 510, 525, 526, 527, 625, 1046, 1048, 1050, 1052 Цивільного кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року, а саме скасувати:

- арешт, накладений на нерухоме майно, загальною площею 86, 7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: