У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.10.2017 року вказана позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.119 ЦПК України, з зазначенням недоліків, які слід усунути, для цього був встановлений термін та розяснені наслідки невиконання ухвали судді. А саме вказано, що: зі змісту позовної заяви слідує, що даний спір є майновим, так як виник з приводу нерухомого майна і породжує право власності у набувача майна (у відмінності від визнання договору недійсним без вимог про реституцію). При зверненні до суду позивач згідно квитанції №0.0.866165102.1 від 09.10.2017 року сплатив судовий збір за дві вимоги немайнового характеру в розмірі 1280 грн. Проте, позивачем не визначено ціну позову, матеріали позовної заяви не містять відомостей щодо вартості спірного майна право власності на яке зареєстровано згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Враховуючи, що на момент пред'явлення позову встановити точну вартість спірного майна неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Таким чином, суд попередньо визначає розмір судового збору 3000,00 грн. (2/3 частини від 4500 грн.). При цьому, згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить скасувати реєстрацію права власності на 2/3 часток квартири, за адресою м.Ужгород, вул.Лавріщева, 8а/12, а тому при зверненні до суду з зазначеною вимогою позивачу слід було сплатити судовий збір у розмірі 3000,00 грн. (2/3 частини від 4500 грн.), та з врахування сплаченого судового збору в розмірі 1280,0 гривень, позивачу слід доплатити судовий збір у розмірі 1720,0 гривень.

Крім того, в позовній заяві позивач вказує, що відповідач по справі проживає в Словацькій республіці,м.Кошице, вул.Хельсинська, 2626/7. Позовна заява та додані до неї документи викладені українською мовою, що унеможливлює на даний час розгляд судом справи, порушує вимоги ЦПК України щодо належного вручення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Згідно ухвали без руху (резолютивна частина) зазначено про необхідність виправити зазначені недоліки заяви до 23.10.2017 року, але не більше трьох днів з дня отримання копії ухвали.

На виконання вказаної ухвали без руху 27 жовтня 2017 року позивачем на адресу суду подано квитанцію про сплату (доплату) судового збору в розмірі 1720,0 грн. та заяву, згідно якої позивач вважає, що переклад позовної заяви на словацьку мову для відповідача не є необхідним, оскільки відповідач до набуття громадянства ОСОБА_3 навчалась та проживала в Україні і добре володіє українською мовою.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додатково додані документи, вважаю, що недоліки, які зазначені в ухвалі без руху позивачем усунуті не в повному обсязі, а лише частково.

З змісту позовної заяви слідує, що відповідач по справі ОСОБА_2 є громадянкою ОСОБА_3 та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Положеннями ст.414 ЦПК України передбачено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Частиною 1 і 2 статті 415 ЦПК України визначено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду у порядку встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода та обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом 2.3 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги у цивільних справах, щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27.06.2008 року № 1092/5/54, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264, процесуальні документи складаються мовою, передбаченою міжнародним договором. Якщо документи складено українською мовою слід додати завірений переклад на мову запитуваної сторони.

Провадження у справах за участю іноземних осіб врегульовано розділом Х ЦПК України, а також Законом України «Про міжнародне приватне право», Мінською Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року .

Згідно статті 10 вказаної Конвенції, запитувана установа юстиції здійснює вручення документів відповідно до порядку, що діє в її державі, якщо документи, що вручаються, написані на її мові або російською мовою або забезпечені завіреним перекладом на ці мови. В іншому випадку вона передає документи одержувачеві, якщо він згодний добровільно їх прийняти.

Суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду Словацької Республіки, якщо документи, що вручаються, перекладені на мову запитуваної сторони, тобто іноземного суду Словацької Республіки, а не відповідача по справі.

Разом з тим, процесуальні документи складені українською мовою. Завірений переклад на мову Словацької Республіки, як запитуваної сторони на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем не надано, тобто вказані вимоги ухвали суду позивачем не виконані.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_4 проти Іспанії» зазначив, що заявник зобовязаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які повязані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_5 проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Частиною 2 статті 121 ЦПК України визначено, що якщо позивач у встановлений термін в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не усунув недоліки, позовна заява вважається не поданою та повертається позивачеві.

Відповідно до ч.5 ст.121 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

У зв'язку з наведеним, повернення позовної заяви відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, так як після усунення вказаних недоліків позивач має право повторно звернутися до суду з вказаною заявою.

Керуючись ст. ст. 121, 210 ЦПК Україні, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності - повернути позивачу та вважати неподаною.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляють права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Апеляційна скарга на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення до апеляційного суду Закарпатської області, через Ужгородський міськрайонний суд. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5