Ухвала

Іменем України

06 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір від 23 листопада 2007 року № 0414/1107/45-006, між ним та Публічним акціонерним товариством «ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк»).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що кредитний договір є недійсним, оскільки істотні умови договору не відповідають вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України, а саме: п. 3.1.3 договору вказано, що для повернення кредитних коштів банк використовує рахунок № НОМЕР_1.

Згідно із заявою про видачу готівки від 23 листопада 2007 року № 1996413/0552 кредит було надано банком з рахунку № НОМЕР_2, який не є поточним рахунком позичальника, адже відсутній договір про відкриття вищевказаного рахунку, таким чином це є порушенням законодавства України з надання кредиту з цього рахунку.

Для повернення кредитних коштів банком використовуються рахунки № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4, які взагалі не передбачені умовами кредитного договору.

Позивач зазначає, що на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта (балансові рахунки 26…, «кошти клієнтів банку», згідно з Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління НБУ від 17 червня 2004 року № 280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 918/9517), тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦК України.

Поточними рахунками клієнта, згідно з Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України у затвердженому Постановою правління НБУ від 17 червня 2004 року № 280 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 919/9518 є рахунки 2620, що призначені для обліку коштів клієнта.

Разом з тим, як вважає позивач, банк для повернення суми кредиту позичальником використовує рахунок № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та інші, що взагалі суперечить діючому законодавству України.

Згідно з Планом рахунків в банках України, затвердженому Постановою правління НБУ від 17 червня 2004 року № 280 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 919/9518, вище вказані рахунки не є поточними рахунками позичальника.

Договорів на обслуговування рахунку № НОМЕР_3, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_4 між банком та ним не укладалося, вказані рахунки не є рахунками клієнта.

Відтак, на думку позивача, банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, оскільки це є грубим порушенням генеральної ліцензії банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України.

Крім цього, як вказує ОСОБА_4, спірний кредитний договір було підписано ним під впливом обману з боку банку, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам.

Крім того, відповідачем в супереч п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55, 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та розділу 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 не було повідомлено у письмовій формі про кредитні умови та валютні ризики.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволення позову, суди попередніх інстанцій, врахувавши п. п. 2, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3 та постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, виходили з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, у зв'язку з порушенням Закону України «Про захист прав споживача», оскільки не виявили таких порушень банком з огляду на те, що позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладення кредитного договору. При укладенні договору позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання були вільними.

Крім того, судами попередніх інстанції обґрунтовано зазначено, що позивач не скористався правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що встановлення судами факту надання банком позивачу кредитних коштів у сумі 69 365 доларів США не має свого підтвердження, а також щодо безпідставного не призначено судової експертизи, є необґрунтованими та не спростовують висновків судів.

Доводи ОСОБА_4 про те, що кредитний договір не можна вважати укладеним, оскільки банк так і не надав кредитних коштів, а також про те, що під час укладення кредитного договору банк приховав повну та об'єктивну інформацію щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, є безпідставними та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», було укладено кредитний договір № 0414/1107/45-006 про надання грошових коштів у вигляді кредиту у розмірі 69 365 доларів США на строк до 23 листопада 2019 року.

Згідно з п. 1.3. договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватись без укладення додаткового правочину до цього договору у порядку, встановленому п. 6.1, 8.4 цього договору.

Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема: щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_4

З матеріалів справи убачається, що протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.В. Ступак