Категорія 27 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Марчук В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на повторне заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Кардіф», Служба у справах дітей Вінницької міської ради про стягнення заборгованості,

встановила:

У липні 2012 року публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (далі - ПАТ «УКРСИББАНК») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 12 квітня 2007 року між акціонерним товариством «УКРСИББАНК» (далі АТ «УКРСИББАНК»), правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 113 700 доларів США зі щомісячною сплатою процентів та кінцевим терміном повернення до 11 квітня 2028 року.

11 серпня 2008 року між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 26 500 доларів США зі щомісячною сплатою процентів та кінцевим терміном повернення до 10 серпня 2023 року.

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором 11 серпня 2008 року між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за яким в рахунок забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 11 серпня 2008 року було передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 117,2 м2, яка належала іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири; ринкова вартість за домовленістю сторін предмета іпотеки становила 924 135 грн.

2 вересня 2008 року позичальник ОСОБА_6 померла.

У звязку зі смертю позичальника було припинено нарахування процентів та пені згідно з умовами кредитних договорів.

24 листопада 2008 року банком було направлено до Третьої Вінницької державної нотаріальної контори претензію щодо наявності вимог кредитора про сплату існуючої заборгованості за вищевказаними кредитними договорами про погашення в повному обсязі існуючих боргів в межах вартості майна, що буде одержано в спадщину.

Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою були надані відомості, що до кола спадкоємців за законом першої черги після померлої ОСОБА_6 увійшли: чоловік померлої ОСОБА_3, дочка ОСОБА_4, син ОСОБА_5 та мати ОСОБА_2

Станом на день смерті позичальника її заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2007 року склала 106 808, 18 доларів США, за кредитним договором від 11 серпня 2008 року 27 036, 57 доларів США, а всього 133 844,75 доларів США.

Посилаючись на те, що смерть ОСОБА_6 зумовила виникнення у її спадкоємців обовязку щодо сплати банку заборгованості за кредитними договорами в межах вартості майна, одержаного ними у спадщину, відповідно до їх часток у спадщині, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з кожного з відповідачів на користь банку по 33 461, 19 доларів США заборгованості за кредитними договорами.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, який діє від свого імені та від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, як спадкоємців за законом ОСОБА_6 в межах вартості майна, одержаного у спадщину, відповідно до їх часток у спадщині на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 33 461, 19 доларів США, з кожного.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 24 листопада 2008 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про вжиття заходів до охорони спадкового майна. Зі змісту цієї заяви слідує, що банк мав лише намір предявити до спадкоємців вимоги про заборгованість позичальника. При цьому така заява позивача була прийнята нотаріусом в порядку пункту 186 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 N 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), а не в порядку пункту 189 цієї Інструкції, оскільки ставилась вимога виключно про охорону спадкового майна.

З вимогою до спадкоємців, які прийняли спадщину банк звернувся лише 21 серпня 2009 року, тобто після збігу терміну передбаченого ст. 1281 ЦК України.

Окрім цього, суд першої інстанції стягнув зі спадкоємців всю заборгованість за кредитними договорами, хоча повинен був задовольнити вимоги кредитора в межах вартості спадкового майна.

У судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Представники ПАТ «Страхова компанія «Кардіф» та Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить розписки про отримання повістки, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи провести у їх відсутність.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі по справі успадкували усі права та обовязки померлої ОСОБА_6, в тому числі і за кредитними договорами, а відтак з відповідачів підлягає стягненню уся сума заборгованості в межах вартості успадкованого майна, відповідно до частки кожного із спадкоємців.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Установлено, що 12 квітня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 0 про надання останній 113 700 доларів США, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

12 квітня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 108022, за яким ОСОБА_3 виступив поручителем за виконання ОСОБА_6 зобовязань за кредитним договором № 0.

11 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 0 про надання останній 26 500 доларів США, зі сплатою 15% річних за користування кредитом.

11 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3, представником іпотекодавця ОСОБА_6, був укладений договір іпотеки на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 117,2 м2, яка належала іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири.

28 листопада 2008 року позивач отримав відповідь з Третьої Вінницької державної нотаріальної контори на свій лист від 24 листопада 2008 року про те, що до кола спадкоємців померлої ОСОБА_6 увійшли: чоловік ОСОБА_3, дочка ОСОБА_4, син ОСОБА_5 та мати ОСОБА_2

21 серпня 2009 року позивач звернувся до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 із вимогою про задоволення кредитних вимог спадкоємцями (т. 1, а.с.60).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У звязку з тим, що умови кредитних договорів не виконані, ПАТ «УКРСИББАНК» має право на стягнення кредитної заборгованості. Проте 2 вересня 2008 року ОСОБА_6 померла.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «УКРСИББАНК» зазначало, що 24 листопада 2008 року банком було направлено до Третьої Вінницької державної нотаріальної контори претензію щодо наявності вимог кредитора про сплату існуючої заборгованості за невиконаними кредитними договорами відповідно до вимог ст. ст. 1281, 1282 ЦК України та погашення існуючих боргів в межах вартості майна, що буде одержане у спадщину.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що вимогу до спадкоємців ОСОБА_6 було предявлено банком 24 листопада 2008 року, тобто у строк визначений ст. 1281 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, в порушення зазначених норм процесуального права, суд першої інстанції не обґрунтував чому прийняв до уваги одні докази, а інші відхилив.

Дійсно, 24 листопада 2008 року позивач направив до Третьої Вінницької державної нотаріальної контори заяву, зі змісту якої слідує, що кредитор має намір предявити до спадкоємців вимоги про борги позичальника, для цього просить повідомити кредитора про спадкоємців, які звернулися для прийняття спадщини, а тому керуючись ст. 1283 ЦК України просили вжити заходів до охорони спадкового майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 (т. 2, а.с.12-13).

Отже, відповідно до статті 1283 ЦК України, банк звернувся із заявою про вжиття заходів до охорони спадкового майна, а не з вимогою до спадкоємців про задоволення вимог кредитора.

Відповідно до пункту 186 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 N 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 (чинної на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або виконавця заповіту або за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна, коли це

потрібно в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів, кредиторів або територіальних громад. Ці заходи вживаються ним безпосередньо або шляхом надання доручення іншому нотаріусу чи посадовим особам органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням майна.

Зі змісту цього пункту Інструкції слідує, що нотаріус повинен вживати заходів до охорони спадкового майна.

Оскільки спадщина відповідачами була прийнята, то заходи щодо охорони спадкового майна не вживались. Це свідчить із відповіді нотаріуса позивачу від 26 листопада 2008 року (т. 2, а.с.45).

При цьому у матеріалах спадкової справи № 662/08 до майна померлої 2 вересня 2008 року ОСОБА_6 відсутні відомості про те, що державний нотаріус повідомляла спадкоємців, які прийняли спадщину про надходження претензії від кредитора спадкодавця.

Натомість у матеріалах спадкової справи є лист позивача № 26-72/348 від 26 червня 2009 року у якому ПАТ «УКРСИББАНК» просить направити інформацію хто звертався із заявою про прийняття спадщини із спадкоємців майна ОСОБА_6 (т. 2, а.с.47-48), хоча така інформація банку була направлена ще 26 листопада 2008 року.

Отже, з із вимогою про задоволення кредитних вимог спадкоємцями банк звернувся лише 21 серпня 2009 року (т. 1, а.с.60).

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобовязання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязане з його особою і у звязку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобовязань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України, отже зобовязання за кредитними договорами входять до складу спадщини.

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки зі смертю боржника зобовязання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Однак, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право, а не є строком позовної давності.

Аналогічний висновок міститься у правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові № 6-33цс15 від 8 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

У порушення зазначених вище норм права та вимог статей 212 214 ЦПК України, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачу стало відомо про смерть спадкодавця 24 листопада 2008 року, проте вимогу до спадкоємця банк надіслав лише 21 серпня 2009 року, а з позовом звернувся в суд 1 липня 2012 року, тобто кредитор предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до спадкоємців.

Отже, у справі, яка переглядається, суд зазначених норм матеріального та процесуального права не врахував, неповно зясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, колегія суддів вважає, що з ПАТ «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 3 540 грн. 90 коп. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Повторне заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_3, який діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Кардіф», Служба у справах дітей Вінницької міської ради про стягнення заборгованості, відмовити.

Стягнути з ПАТ «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_2 3 540 (три тисячі пятсот сорок) грн. 90 коп. сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.С. Марчук

ОСОБА_10 Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький