АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5677/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.06.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Під час шлюбу між відповідачем та ТОВ ,, Фінансова компанія ,,УКО-Капітал" 24.11.2006 року було укладено договір № 322/I-У про участь у Фонді фінансування будівництва за умовами якого відповідач мала внести до ТОВ ,, Фінансова компанія ,,УКО-Капітал" кошти у сумі 345055,70 грн. в якості внеску для подальшого обміну на квартиру. Оплата інвестиційного внеску за квартиру здійснювалася за спільні кошти подружжя. Об'єкт будівництва - ЖК з вбудовано-прибудованими і торговими приміщеннями та паркінгом розташований на ділянці обмеженої АДРЕСА_3 та гаражно-будівельним кооперативом» Скіф» у Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (АДРЕСА_2). Об'єкт інвестування - квартира, номер секції 6, поверх розташування 13, кількість кімнат - 1, номер об'єкту інвестування 179, попередньо визначена загальна кількість вимірних одиниць 52,52 кв.м. Відповідно до умов договору відповідач отримала інвестиційні права на квартиру. Крім того, відповідачем за час шлюбу в 2009-2010 роках було придбано земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, розміром 0.11984 га., за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Сулимівка. Договір купівлі земельної ділянки посвідчено Приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_4

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності на майно, а саме: на об'єкт інвестування - квартиру, номер секції 6, поверх розташування 13, кількість кімнат - 1, номер об'єкту інвестування 179, попередньо визначена загальна кількість вимірних одиниць 52,52 кв.м. у ЖК з вбудовано-прибудованими і торговими приміщеннями та паркінгом розташований на ділянці обмеженої АДРЕСА_3 та гаражно-будівельним кооперативом» Скіф» у Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (АДРЕСА_2), придбаний на підставі договору № 322/I-У про участь у Фонді фінансування будівництва від 24.11.2006 року; земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, розміром 0.11984 га., за адресою Київська область , Бориспільський район, село Сулимівка.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вказане майно є її особистою приватною власністю, оскільки воно було придбане за її особисті кошти. Так, 15.012.2006 року між нею та ВАТ ,,Міжнародний комерційний банк" було укладено кредитний договір № К/06-88/КД відповідно до якого вона отримала кредит у сумі 37500 доларів США для придбання житла згідно з Договором №322/I-У. З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки. Грошові кошти використані для погашення заборгованості та відсотків за кредитним договором були отримані нею від батьків та сестри в тому числі у борг від матері, що підтверджується копіями платіжних документів та борговою розпискою. Оскільки квартира була оплачена саме нею у повному обсязі, а тому вважає, що остання має бути визнана за нею як особисте майно згідно ст. 57 СК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року первісний позов задоволено.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право на Ѕ частину інвестиційних прав на квартиру, що розташована: об'єкт будівництва Житлово - офісний комплекс з вбудовано - прибудованими і торговими приміщеннями та паркінгом розташований на ділянціобмеженої АДРЕСА_3 та гаражно-будівельним кооперативом» Скіф» у Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (АДРЕСА_2).Об'єкт інвестування - квартира, номер секції 6, поверх розташування 13, кількість кімнат - 1, номер об'єкту інвестування 179, попередньо визначена загальна кількість вимірних одиниць 52,52 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, розміром 0.11984 га., за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Сулимівка.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції фактично не вдавався до оцінки доказів у даній справі та не здійснював аналізу встановлених обставин справи. Судом не враховано, що спірне нерухоме майно було придбане нею за рахунок заощаджених коштів, які вона отримувала через грошові перекази від своїх родичів, які працювали за кордоном.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.06.2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуте майно, а саме: між відповідачем та ТОВ ,, Фінансова компанія ,,УКО-Капітал" 24.11.2006 року було укладено договір № 322/I-У про участь у Фонді фінансування будівництва за умовами якого відповідач мала внести до ТОВ ,, Фінансова компанія ,,УКО-Капітал" кошти у сумі 345055,70 грн. в якості внеску для подальшого обміну на квартиру. Оплата інвестиційного внеску за квартиру здійснювалася за спільні кошти подружжя. Об'єкт будівництва - ЖК з вбудовано-прибудованими і торговими приміщеннями та паркінгом розташований на ділянці обмеженої АДРЕСА_3 та гаражно-будівельним кооперативом» Скіф» у Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (АДРЕСА_2).. Відповідно до умов договору відповідач отримала інвестиційні права на квартиру.

14.05.2010 року відповідач відповідно до договору купівлі-продажу було придбано земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, розміром 0.11984 га., за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Сулимівка. Договір купівлі - продажу земельної ділянки посвідчено Приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_4

Факт наявності у ОСОБА_1 грошових коштів та придбання спірного нерухомого майна спільною участю подружжя підтверджено розпискою від 14 жовтня 2006 року, договором банківського вкладу від 15 квітня 2011 року (т. 2 а.с. 45, 50-52).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (2004 р.), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п. 24 вищезазначеної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Встановивши, що спірне нерухоме майно придбано за спільні кошти подружжя і для використання в інтересах сім'ї суд першої інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно було придбане нею за особисті заощаджені коштів, які вона отримувала через грошові перекази від своїх родичів, які працювали за кордоном, а земельна ділянка за рахунок грошових коштів отриманих 31 травня 2010 року під розписку від матері є безпідставними з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 грудня 2004 року (т. 1 а.с. 110) ОСОБА_5 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки від 26 листопада 2015 року 09 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Зобов'язання забезпечене зазначеним іпотечним договором виконано ОСОБА_2 08 грудня 2011 року у розмірі 40 000 доларів США,

У подальшому зазначена квартира була відчужена ОСОБА_2 за договором дарування ОСОБА_6

Відповідно до платіжних доручень на банківський переказ за період з 2005-2008 року ОСОБА_2 отримано грошові кошти, що не перевищують 40 000 доларів США.

У платіжних дорученнях окрім ОСОБА_2 зазначено отримувачами ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 96-104), ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 105) та інші особи.

Відповідно довідки АКБ «Укрсоцбанк» від 11 червня 2008 року (т. 1 а.с. 215) погашення кредиту відбулось у 2008 році.

Відповідно до п. 5.10 договору № 322/I-У про участь у Фонді фінансування будівництва віж 24 листопада 2006 року, першу частку коштів до ФФБ у розмірі не менше ніж вказано у п. 4.1. цього договору, довіритель має внести протягом 10 банківських днів з дня підписання цього договору.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що для квартири, нежитлового приміщення - перший внесок становить не менше 25% і не більше 100% загальної площі об'єкта інвестування.

Відповідно до кредитного договору від 15 грудня 2006 року відповідачем отримано кредит для виконання вимог договору фінансування будівництва у сумі 37 500 доларів США, що в еквіваленті становило 187 500 грн, в той час сума фінансування будівництва квартири становила 345 000 грн.

Таким чином, для належного виконання умов договору ОСОБА_2 в грудні 2016 року необхідно було внести перший платіж за спірну квартиру в сумі 157 500 грн, що еквівалентно 31 500 доларів США.

Сума наданих відповідачем платіжних документів не підтверджує факт, що ОСОБА_2 отримала від родичів спочатку 40 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1, а потім 345 000 грн на об'єкт інвестування (спірної квартири).

Крім того, платіжні доручення (т.1 а.с. 96-105) спростовують факт отримання коштів ОСОБА_2, а у платіжних документах (т. 1 а.с. 226-228, 231-235) ОСОБА_2 підтверджено, що здійснені грошові операції не пов'язане з придбанням прав на нерухоме майно.

Розписка (т. 1 а.с. 109) про отримання грошових коштів за договором позики від 31 травня 2010 року для придбання земельної ділянки не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки вона не містить підпису позичальника - ОСОБА_2 При цьому показання свідків не можуть підтверджувати факт передачі грошових коштів за договором позики.

З таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем факту придбання спірного нерухомого майна за особисті грошові коши, а відтак - зазначені доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав є необґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції фактично не вдавався до оцінки доказів у даній справі та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого, суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи проаналізував і оцінив докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких неправомірно було відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Разом з цим, зазначені вище доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 303 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду в не впливають та їх не спростовують.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді