Справа № 462/7702/15 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/2084/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович про усунення від права спадкування та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович про витребування документів, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою та визнання права власності на частини квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 посилаючись на те, що він є рідним племінником ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач по справі ОСОБА_2 була дружиною ОСОБА_4, але на протязі останніх років не підтримувала з чоловіком жодних відносин, проживаючи в іншому населеному пункті, не турбувалася про нього. Останні роки ОСОБА_4 був дуже хворий, страждав цукровим діабетом, переніс інсульт і потребував стороннього догляду, який надавав йому лише він.

08 жовтня 2015 року він як спадкоємець п'ятої черги, звернувся до нотаріальної контори про прийняття спадщини і довідався, що спадкоємці першої черги померлого - ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (син померлого) також подали заяви про прийняття спадщини.

Позивач за первісним позовом вважав, що ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги ОСОБА_4, який через похилий вік, тяжку хворобу був у безпорадному стані.

На підставі ст.ст.1224,1265 ЦК України ОСОБА_4 просив: усунути від права на спадкування ОСОБА_2 після смерті спадкодавця -ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.2-5).

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_4 обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 1997 року. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7

Також у шлюбі ними 22 квітня 1997 року було придбано квартиру АДРЕСА_1, яку оформлено на ОСОБА_6.

Після декретної відпустки вона повернулася на роботу і отримала призначення завідувача поштового відділення в с. Велика Сушниця з хорошою зарплатою, чоловікові запропонували роботу у м. Львові.

Чоловік працював у Львові, а на вихідні приїжджав у село.

ОСОБА_4 працював у Львові, не мав житла, а винаймати квартиру було дорого. Тому її чоловік ОСОБА_6 дозволив йому проживати і вона не заперечувала цьому, розраховуючи що племінник зможе надати необхідну допомогу чоловікові, зважаючи на стан його здоров'я в останні роки.

Вона не могла збагнути, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 пішов проживати у їхню квартиру, щоб потім претендувати на це житло.

На даний час відповідач за зустрічним позовом не повертає їй правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1, та чинить перешкоди у користуванні зазначеною квартирою

З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_2 просила:

витребувати від ОСОБА_4 оригінали договору купілі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гарасиняк І.І. 22 квітня 1997 року за реєстром №2932; реєстраційне посвідчення про реєстрацію договору купівлі продажу квартири серія КММ №001281 від 28 травня 1997 року; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1;

зобов»язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати йому ключі від зазначеної квартири;

визнати за нею право власності на 1/2 частку майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_6, а саме 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею- 11,2 кв.м., кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м., загальна площа квартири - 20,5 кв.м.;

визнати за нею право власності у порядку спадкування, на спадкове майно померлого чоловіка ОСОБА_4, а саме на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею- 11,2 кв.м., кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м., загальна площа квартири - 20,5 кв.м.;

У задоволенні первісного позову - відмовити (а.с.90-94).

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ключі від вищезазначеної квартири.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_6, а саме 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на спадкове майно померлого чоловіка - ОСОБА_6, а саме: на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м.

В решті вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 - відмовлено.

Судовий збір в розмірі 1653,60 грн., сплачений ОСОБА_2 за подання зустрічного позову, стягнуто з ОСОБА_4.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилається на те, що ні дружина ОСОБА_2, ні її син не надавали допомоги спадкодавцю з 2012 року, з часу, відкол він постійно проживав зі спадкодавцем у його квартирі, доглядав його. Вважає, що ОСОБА_2 та ї син зумисне ухилялися від надання допомоги спадкодавцю.

Вказує, що суд прийшов до невірного висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя, пославшись лише на факт реєстрації шлюбу та безпідставно визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, як за одним із подружжя.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

В судове засідання ОСОБА_4 та його представники не з'явилися, хоча належно повідомлялися про час та місце розгляду справи.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначався на 20 квітня 2017 року.

20 квітня 2017 року в розпорядження колегії поступило клопотання від представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_9 про перенесення розгляду справи через те, що її довіритель не отримав повістки із суду, а вона без участі довірителя не приймала участі в судовому засіданні.

Зазначене клопотання було задоволено колегією суддів в судовому засіданні 20 квітня 2017 року, розгляд справи відкладено до 11 травня 2017 року.

10 травня 2017 року в розпорядження колегії поступило клопотання від ОСОБА_4 підтримане його представником адвокатом ОСОБА_9 про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю останньої в іншому судовому засіданні.

Зазначене клопотання відхилено колегією як необґрунтоване, зважаючи на позицію відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 які двічі з'являлися в судові засідання і категорично заперечували проти чергового відкладення справи, убачається зловживання стороною позивача процесуальними правами.

З аналогічними клопотаннями про відкладення розгляду справи звертався позивач за первісним позовом в суді першої інстанції 18 листопада 2015 року (а.с.35), 30 листопада 2015 року, (а.с.50), 30 червня 2015 року (а.с.166), 29 липня 2016 року (а.с.175).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 щодо заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Стаття 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 3 ст. 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначених норм закону, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р., судової практики (Ухвала колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2008 р.) правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного Кодексу України. При цьому слід врахувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо ненадання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при розгляді таких справи суду належить з'ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

У своєму листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи зазначив, що у частинах 2 - 4 статті 1224 ЦК України зазначені особи, які усуваються від спадкування на підставі закону, зокрема: які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування; батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав; батьки та повнолітні діти, які ухилялися від обов'язку щодо утримання спадкодавця.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивач за первісним позовом ОСОБА_4 був племінником по материній лінії померлого ОСОБА_6.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 з 03.09.1977 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, у шлюбі в них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.95, 96/.

Під час перебування у шлюбі між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 був укладений договір купівлі-продажу від 22.04.1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гарасиняк І.І., зареєстрований в реєстрі №2932 /а.с.97, спадкова справа - а.с.13/. Згідно з умовами зазначеного договору ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м. Відповідно до реєстраційного посвідчення від 28.05.1997 року зазначена квартира належить ОСОБА_4 /а.с.14/.

Як вбачається з відповіді КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім.Ю.Липи» №917 від 12.10.2015 року, відповіді комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №05-06-вих-3239 від 12.10.2015 року ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні з 08.10.2013 року по 22.10.2013 року, в терапевтичному відділенні (ендокринологія) з 23.10.2013 року по 07.11.2013 року, з 01.07.2015 року по 11.07.2015 року в 2 терапевтичному відділенні /а.с.8, 10/.

Судом встановлено, що 11.07.2015 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.07.2015 року /а.с.18/.

Після його смерті відкрилася спадщина на його майно, спадкоємцем якого за законом є дружина ОСОБА_2, яка 03.09.2015 року подала заяву про прийняття спадщини за законом приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Петельці І.В. /а.с.99/.

Постановою приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петельки І.В. від 29.01.2016 року позивачу було відмовлено у видачі вищевказаного свідоцтва, з підстав того, що ОСОБА_2 не надала оригіналу правовстановлюючого документа на майно /а.с.102/.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 суд першої інстанції на підставі аналізу наявних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних про умисне ухилення ОСОБА_2 від допомоги спадкодавцю ОСОБА_6, потребування ним допомоги від неї за умов отримання її від сина ОСОБА_7 та племінника ОСОБА_4.

Беззаперечно встановлено, що ОСОБА_4 поселився у квартирі свого дядька по материній лінії ОСОБА_6 у 2013 році за згоди власника квартири та його дружини, так як на той час працював у м. Львові, власного житла не мав, і це було для нього економічно вигідно (не потрібно платити кошти за найм житла).

Проживання ОСОБА_4 у квартирі свого дядька ОСОБА_6 з 2013 року за адресою: АДРЕСА_2, було взаємно вигідним для родини ОСОБА_6.

ОСОБА_4 вільно та без реєстрації, а по - суті безоплатно проживав у квартирі ОСОБА_6 з 2013 року, тому, очевидно, мав зобов'язання здійснювати догляд за останнім.

Дійсно, з 2011 року стан здоров'я ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2), погіршився, останній почав хворіти, неодноразово у 2012-2015 роках перебував на стаціонарному лікуванні у лікувальних закладах міста Львова, після чого проходив курс реабілітації і його стан здоров'я ставав кращим на деякий час.

У період з 01 липня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в другому терапевтичному відділенні Комунальної міської лікарні швидкої допомоги м. Львова, був у важкому стані і потребував стороннього догляду (а.с.10).

Стан здоров'я ОСОБА_13 (ІНФОРМАЦІЯ_4), у цей період 2015 року, також не був добрим, останній діагностовано стабільну стенокардію мітрального клапана серця та набуту ваду аортального клапана, попереково-крижовий радикуліт з больовим синдромом та інші супутні захворювання (а.с.100).

За таких умов ОСОБА_13 фізично не могла у період з 01 липня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 надавати допомогу ОСОБА_6, оскільки сама такої потребувала, а ОСОБА_4 дійсно надавав таку допомогу зважаючи на те, що проживав у квартирі ОСОБА_6.

При встановлених обставинах суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_4.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2, то такий суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково виходячи із таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.22 КпШС УРСР (який був чинний на момент придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Частиною 1 статті 28 КпШС УРСР було передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, беручи до уваги положення ст.22 КЗпШС УРСР та ст.60, 61 СК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м., набутої під час шлюбу з ОСОБА_6, та визнано за нею право власності на 1/2 частку даної квартири в порядку спадкування після смерті померлого чоловіка ОСОБА_6, за відсутністю інших спадкоємців першої черги.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.