У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання ордеру недійсним та виселення без надання іншого жилого приміщення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила визнати недійсним ордер, виданий ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, та виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17 вересня 2014 року голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів України звернувся до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації щодо затвердження рішення про надання упорядкованої службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та членам її сім'ї. Розпорядженням № 494 від 1 жовтня 2014 року Печерської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_3 та її сім'ї у складі чоловіка - ОСОБА_4 та дочки - ОСОБА_5 видано ордер на службову квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_3 з членами сім'ї вселились і проживають у спірній квартирі.

Позивач вважає, що отримання сім'єю ОСОБА_3 службової квартири є неправомірним, оскільки повноваження ОСОБА_3 як члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України були припинені з набранням чинності Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». Незважаючи на припинення своїх повноважень, ОСОБА_3 безпідставно звернулась із заявою до житлово-побутової комісії про надання їй та членам її сім'ї службового житла і неправомірно його отримала.

Посилаючись на зазначені обставини та на підставі ст. ст. 59, 117 ЖК України, Вища кваліфікаційна комісія суддів України просила позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним ордер на службове жиле приміщення від 1 жовтня 2014 року, виданий ОСОБА_3 та члена її сім'ї на квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 розпорядженням № 134 від 18 березня 2014 року Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації включена до службової жилої площі і є державною власністю, право на яку відповідно до свідоцтва про право власності від 17 грудня 2014 року має Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

Відповідно до п. 16 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

До осіб, яким може бути надано службові жилі приміщення, віднесені члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час виконання ними службових обов'язків (п. 56 Переліку, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, зі змінами та доповненнями).

Стаття 122 ЖК України єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення визначає спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 4 квітня 2014 року № 19 затверджено Положення про порядок надання на час виконання службових обов'язків службового житла членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та працівникам секретаріату. Цим Положенням визначені механізм та особливості надання службового житла на час виконання службових обов'язків членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та працівниками секретаріату.

ОСОБА_3 обрана членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України рішенням Х позачергового з'їзду суддів України від 16 вересня 2010 року та зарахована до штату Комісії з 1 січня 2011 року наказом від 31 грудня 2010 року № 105/к.

8 квітня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», що набрав чинності 11 квітня 2014 року, зі змісту якого суд апеляційної інстанції дійшов висновку про припинення відповідних повноважень ОСОБА_3

Також судами встановлено, що ОСОБА_3 10 вересня 2014 року звернулася із заявою до голови житлово-побутової комісії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про надання службового житла.

Розпорядженням № 494 від 1 жовтня 2014 року Печерської районної у м. Києві державної адміністрації затверджено рішення керівництва Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про надання службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_3 на сім'ю з трьох осіб, а саме на неї, її чоловіка - ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5

На підставі цього розпорядження 1 жовтня 2014 року ОСОБА_3 виданий ордер № 012871 на право зайняття службового жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із займаної ними службової квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, встановивши, що трудові правовідносини між Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та ОСОБА_3 припинені, дійшов висновку про задоволення позову в цій частині на підставі ст. 124 ЖК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 звернулася із заявою про надання їй службового житла 10 вересня 2014 року, тобто після припинення повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, і такі її неправомірні дії є підставою для визнання недійсним вказаного ордеру та виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення без надання іншого.

Проте до таких висновків суди дійшли з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 59 ЖК України визначає, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Отже, для визнання ордеру недійсним суд має встановити наявність обставин, перелік яких наведений у вказаній нормі, враховуючи статус жилого приміщення.

Проте суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов у цій частині, відповідних обставин, що підтверджують наявність підстав для визнання ордеру недійсним, не встановив; адекватного обґрунтування для відхилення заперечень ОСОБА_3 щодо посилань позивача на відсутність у неї права на одержання службового жилого приміщення не надав.

Крім того, у справах про виселення зі службових жилих приміщень суди мають виходити з глави 3 ЖК України, що регулює користування службовими жилими приміщеннями.

Застосовуючи до спірних правовідносин ч. 1 ст. 117 ЖК України, апеляційний суд не врахував правовий статус квартири і помилково вирішив справу в частині виселення із застосуванням ст. 117 ЖК України.

Верховний Суд України у п. 20 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з подальшими змінами роз'яснив, що в силу ст. 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, тому при розгляді справ про виселення із таких жилих приміщень необхідно з'ясувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою.

Внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди попередніх інстанцій наведених обставин не встановили.

Судами також залишено поза увагою, що підставою для видачі ОСОБА_3 ордера було розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 1 жовтня 2014 року № 494, законність якого позивач не оспорює.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права і таких порушень норм процесуального права, що унеможливили встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Тому з урахуванням ст. 338 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцова
Судді: Є.П.Євграфова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова