Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.

із секретарем - Кваші С.О.,

за участю позивача ,представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПП "Пік" про відшкодування моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В :

14 грудня 2016 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., вказуючи, що багаторазово йому було відмовлено в пільговому безкоштовному проїзді у маршрутних таксі №91 та № 52, незважаючи на його пояснення, що він маж право на пільговий проїзд у громадському транспорті як ветеран військової служби та ветеран МВС. Водії у грубій формі відмовляли йому у перевезенні безкоштовно, а на неодноразові звернення до відповідача та Управління транспортного комплексу, зв'язку та телекомунікацій Миколаївської міської ради належним чином не відреаговано.

Неправомірними діями відповідача, грубим порушенням чинного законодавства України, яке надає йому право на безоплатний проїзд, заподіяно позивачу значної моральної шкоди, будучи людиною похилого віку, позивач постійно перебуває в стані інтенсивного душевного потрясіння та нервового напруження через вказану ситуацію, в зв'язку з чим змушений був звертатись до лікарні.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив про його задоволення.

Представник відповідача ПП "Пік" ОСОБА_1 вказала, що з позовом не згодна, так як у порушення ч.3 ст.61 ЦПК України, позивачем не надана копія постанови про притягнення водія до адміністративної відповідальності за порушення правил надання послуг з перевезення пасажирів (ст.133-1 КУпАП), тому відсутні належні докази вчинення правопорушення та винної поведінки водія. Позивачем не надано доказів взагалі , що він здійснював проїзд по маршруту, адже не надано квитків на підтвердження укладення договору перевезення. Звернула увагу суду на те, що в даному випадку між сторонами склалися договірні відносини з укладання договору перевезення, що не передбачають відшкодування моральної шкоди . Доказів же завдання шкоди здоров'ю позивач не надав. Також зазначила, що відповідач не зобов'язаний надавати пільги при перевезенні пасажирів, оскільки держава не надає коштів на відшкодування понесених витрат перевізників, що підтверджується доказами про відсутність субвенцій від органів місцевого самоврядування.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України ).

За змістом ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, має статус ветерана військової служби, ветерана МВС та право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно ст. 6 п.11 вказаного Закону України , позивач має право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі), автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України.

Стаття 12 Закону України «Про транспорт» зобов'язує транспортні підприємства забезпечувати права на пільги громадян щодо користування транспортом.

Статтею 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" установлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Відповідно до п.10 п.145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18 лютого 1997 р. №176 перевізник зобов'язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Отже, відмова у пільговому перевезені є не законною, тому що закон не містить норми про обмеження кількості місць для перевезення пільгових категорій пасажирів.

25 травня 2011 року між виконкомом Миколаївської міської ради ( замовник) та ПП «ПиК» (перевізник) укладено договір №103/02 про перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування.

За цим договором перевізник виконує пасажирські перевезення на міському автобусному маршруті загального користування №91 «Балабанівка (кладовище) - Готель «Турист», відповідно до умов цього Договору, вимог чинних нормативно-правових документів державного та місцевого значення, якими регулюються пасажирські перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до п/п 2.2.18 п.2.2 розділу 2 цього договору перевізник забезпечує безкоштовний проїзд усіх пільгових категорій громадян, які за законом мають відповідне право та має право на відшкодування збитків від пільгових перевезень усіх категорій громадян, у встановленому законом порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, 28 червня, 28 липня , 17 серпня , 07 вересня, , 24 вересня 2016 року під час руху у маршрутних таксі за маршрутом 91, д/н ВЕ 8653АН, д/н ВЕ 8651 АА, д/н ВЕ 8654 АА, д/н ВЕ8652 , а також 12 серпня та 09 вересня 2016 року під час руху у маршрутних таксі за маршрутом 52, д/н ВЕ 8525 АА та д/н ВЕ 7076 АА, від зупинки громадського транспорту "Південна " у м.Миколаєві водіями цих маршрутних таксі відмовлено позивачу у безоплатному перевезенні, як ветерану МВС.

Зазначені маршрутні таксі належать підприємству-перевізнику ПП "Пік", отже відмова водіїв цих таксі відбулася під час виконання своїх трудових обов'язків у трудових відносинах із ПП "Пік". Тому заперечення представника відповідача, що шкода позивачеві якщо і була заподіяна, але не діями підприємства - безпідставні .

Щодо неправомірної відмови у наданні пільгового проїзду, позивач звертався кожного разу до Управління транспортного комплексу, зв'язку та телекомунікацій Миколаївської міської ради. На кожне звернення йому були надані відповіді від 26.07.2016 р., 16.08.2016 р., 07.09.2016 р., 20.09.2016 р.27.10.2016 р., стосовно того, що з керівництвом підприємства - перевізника ПП ПіК було проведено нараду та вжито відповідних заходів реагування до водіїв автобусів. Виконавчим комітетом ММР та керівництвом ПП ПиК принесено ОСОБА_2 вибачення за незручності . В подальшому, при виявленні фактів порушення діючого законодавства в роботі міського пасажирського транспорту, запропоновано звертатися до Управління для оперативного реагування.

При цьому на ім'я начальника Управління транспортного комплексу, звязку та телекомунікацій Миколаївської міської ради від директора ПП Пик надавалися листи, що при розгляді звернення ОСОБА_2І, щодо відмови у наданні пільгового проїзду в автобусах міського автобусного маршруту № 91 під час проведення службового розслідування факти, викладені в зверненні знайшли своє часткове підтвердження. Водії притягнуті до дисциплінарної відповідальності. Додатково викладене прохання щодо надання роз'яснення ОСОБА_2 щодо відсутності на даний час компенсації перевізникам витрат від пільгових перевезень, що є законними підставами у відмові надання безкоштовного проїзду пасажирам пільгових категорій.

На підставі викладеного, суд вважає встановленим, що мала місце неправомірна відмова працівниками ПП "Пік" у пільговому перевезенні ОСОБА_2 Сам факт відмови у пільговому перевезенні не заперечувався відповідачем і у відповідях на скарги позивача, а навпаки, зазначалося про законність такої відмови через відсутність отримання компенсації з боку органів місцевої влади.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Так, у матеріалах справи міститься відповідь Департаменту праці та соціального захисту населення ММР стосовно того, що дійсно, право пільгового проїзду міським транспортом встановлено окремим категоріям громадян ( в тому числі ветеранам органів внутрішніх справ) , але компенсаційні виплати за пільговий проїзд здійснюються за рахунок субвенцій із державного бюджету місцевими бюджетами та зазначив, що відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік видатків на компенсацію пільгового проїзду не передбачено.

Проте, як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року по справі № 3-77гс17, майново-господарські зобовязання між субєктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ЦК), сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (стаття 627 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями, а статтями 525, 526 ЦК і статтею 193 ГК встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 530 ЦК якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 617 ЦК особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобовязання.

Тому посилання представника відповідача на законність своєї відмови є необґрунтованим.

Щодо посилання представника відповідача на відсутність відомостей про притягнення до адміністративно - господарської відповідальності перевізника за безпідставну відмову від пільгового перевезення пасажира у відповідності абз.1 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» та водія до адміністративної відповідальності за ч.7 ст. 133-1 КУаП то суд також не може прийняти їх до уваги, адже вони суперечать положенням ст. 55 Конституції України.

Із положень діючого законодавства України не слідує, що встановлення факту порушення правил перевезення можливе лише за наявності постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Так, відповідно до ч.1 ст.42 Закону України "Про автомобільний транспорт" договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Згідно з п.7 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" договір - це усний або письмовий правочин між споживачем та продавцем (виконавцем) про якість, строк, ціну та інші умови, при яких реалізується продукція; підтвердження оформлення усної угоди оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеком, білетом, талоном чи іншими документами (розрахунковий документ).

За змістом ст.ст.11, 509, 526 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання є договори, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.910 ЦК України за договором перевезення перевізник зобов'язується перевезти пасажира до пункту призначення, а у разі здавання багажу також доставити багаж до пункту призначення та видати його пасажиру. Пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу також за його перевезення. Укладення договору перевезення пасажиру та багажу підтверджується видачею відповідного квитка та багажної квитанції.

Статтею 911 ЦК України передбачено, що за договором перевезення пасажир має право одержати місце у транспортному засобі згідно з придбаним квитком; відмовитися від поїздки, повернути квиток і одержати назад повну або часткову вартість квитка - залежно від строку здавання квитка згідно з правилами, встановленими транспортними кодексами (статутами); отримувати повну та своєчасну інформацію про час та місце відправлення транспортного засобу за вказаним у транспортному документі (квитку) маршрутом.

Пасажир може мати також інші права, встановлені цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

З обставин справи вбачається, що фактично в даному випадку договорі перевезення пасажирів в міському транспорті за своєю правовою природою є публічним договором.

Так, відповідно до ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. . Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необгрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.

Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов'язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем було порушено як умови договору №103/02 про перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування від 25 травня 2011 року, що передбачають забезпечення безкоштовним проїздом пасажирів, які за законом мають відповідне право, так і визначеними ст.ст. 633, 910,911,920 ЦК України, Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту необгрунтовано відмовивши позивачеві у укладенні договору первезення на відповідних умовах..

У позовній заяві позивач як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди послався на ст. 23 ЦК України.

Так, як встановлено вище , з неправомірної відмови відповідача , ним не виконані зобов'язання з перевезення позивача, які врегульовані відповідними нормами законодавства, і відповідно до ч. 4 ст. 633 ЦК України у разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року ( в редакції від 22 червня 2012 року) (надалі Правил) перевізник зобов'язаний, зокрема: забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, організувати проїзд пасажирів до місця призначення за маршрутом без додаткових фінансових витрат; здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд; компенсувати шкоду, заподіяну здоров'ю та майну пасажирів, тощо ( п.10,12 ст. 145 Правил).

Відповідно до ч.1,2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач вказав, що неправомірними діями водіїв ПП "Пік" йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із протиправною поведінкою щодо нього , у перенесених ним хвилюваннях, необхідності докладати додаткових зусиль щодо організації свого життя , що призвело до загострення гіпертонічної хвороби та астено-невротичного синдрому, що підтверджується випискою з амбулаторної карти хворого ОСОБА_2 .

Згідно з п. 9 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Суд враховує заперечення представника відповідача, що між сторонами не існує деліктних правовідносин з заподіяння шкоди, але і стверджувати, що між ними виникли договірні відносини з виконання договору перевезення суд також не може з цим погодитися, адже відповідачем було відмовлено позивачеві у укладенні договору ( публічного) на умовах, яких належить до вимог чинного законодавства та Договору на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування в м.Миколаєві.

За такого, суд вбачає підстави для застосування до спірних правовідносин сторін загальної норми цивільного законодавства України щодо підстав для відшкодування моральної шкоди - що найбільш відповідатиме вимогам розумності та справедливості , основним засадам соціальної та правової держави Україна , як-то закріплено в ст. 3 Конституції України що саме права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав і інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

В цивільних відносинах добросовісною має вважатися поведінка сторони, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею або іншою стороною прав або виконання договірних обов'язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку вона має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Установлення факту недобросовісності особи можливе за наявності доказів, які спростовують презумпцію добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин.

Проте, матеріалами справи підтверджується факт недобросовісної поведінки працівників відповідача при виконанні ними трудових обов'язків щодо відмови позивачеві у реалізації його законного права на пільговий проїзд .

Визначаючи розмір заподіяної шкоди, суд виходить із принципів виваженості, розумності та справедливості, враховує глибину понесених позивачем моральних страждань, його похилий вік, та вважає необхідним стягнути із відповідача ПП "Пік" на користь позивача на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 2000 грн.

В силу ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 640 грн.

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ПП "Пік", , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Стягнути з ПП "Пік" на користь держави судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги або протягом десяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя О.А. Гуденко