13 листопада 2017 року
Справа № 489/3455/16-ц
Номер провадження 2/489/147/17
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря Сироватки Т.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 . Вказував, що 16.01.2016 р. померла ОСОБА_5, мати позивача та відповідачки. У встановленому законом порядку ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено, оскільки померла заповідала все належне їй майно відповідачці. ОСОБА_1 вважає, що на час його складання померла не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, через стан свого здоров`я.

Посилаючись на вищевикладене ОСОБА_1 просить суд визнати заповіт, складений ОСОБА_5 та посвідчений Другою миколаївською державною нотаріальною конторою 01.07.2015 р. за реєстровим № 1-444 недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволення.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, дослідивши надані докази, суд встановив таке.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином та донькою ОСОБА_5.

Згідно Свідоцтва про право власності від 01.07.2015 р., виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_5 (як пережившій дружині ОСОБА_20) на праві власності належала 1/2 частка цілого житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2015 р., виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_5 ( як спадкоємиці першої черги після смерті чоловіка ОСОБА_20О.) належала 1/4 частка від 1/2 частки цілого житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103, тобто 1/8 частка.

Таким чином, ОСОБА_5 на праві власності належало 5/8 часток цілого житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103.

ОСОБА_5 останні роки свого життя проживала сама у вищевказаному житловому будинку. Деякі кімнати в будинку здавала студентам в оренду для проживання.

В вересні 2015 р. ОСОБА_5 зломала стегно, в зв?язку з чим тривалий час знаходилась в лікарні на стаціонарному лікуванні.

15.01.2016 р. ОСОБА_5 померла.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді належної їй 5/8 частки житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У встановленому законом порядку ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_5

Проте йому стало відомо про те, що він не успадковує після смерті матері належне їй на праві власності майно, оскільки останньою був складений заповіт на користь відповідачки ОСОБА_3, яким охоплена уся спадщина померлої. При цьому ОСОБА_1 не є спадкоємцем, який має право на обовязкову частку у спадщині.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2015 р. ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_5 заповідала усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, тобто все те на що вона буде мати право за законом на день смерті, ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1233, ст. 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Відповідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В обґрунтування свої вимог позивач посилається на те, що вищевказаний заповіт не можна вважати дійсним, в звязку з тим, що він не відповідав волі померлої, оскільки в момент його складання заповідач не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними через захворювання мозку і серця та важкий стан здоровя після перелому шийки стегна.

Відповідно до ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання хоча б однією стороною, якщо необхідно встановити психічний стан особи.

Згідно Ухвали суду від 08.02.2017 р. по даній справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу з метою встановлення психічного стану померлої ОСОБА_5 на момент складання оспорюваного заповіту.

Відповідно до Висновку експертизи №162 від 18.05.2017 р. відповісти на питання суду «Розуміла чи ні ОСОБА_5, яка померла 15.01.2016 р., за станом свого здоровя значення своїх дій та чи могла керувати ними на час складання заповіту, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 01.07.2015 р. ?» неможливо через відсутність обєктивної інформації про психічний стан ОСОБА_5 на період складання заповіту. Отже, на заначене судом питання не отримано однозначної відповіді.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З огляду на докази, досліджені у судовому засіданні вбачається, що свідки ОСОБА_11, ОСОБА_13,ОСОБА_17, ОСОБА_7,ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_16, ОСОБА_10, ОСОБА_12, які є родичами, сусідами, знайомими померлої, у судовому засіданні загалом зазначали, що у поведінці померлої вони не бачили будь-яких психічних розладів у запитуваний судом період, якщо й мали місце забудькуватість та деяка дивакуватість , то це цілком вписувалось у вік, притаманний бабусі, та її склад характеру, у будь-якому разі поведінка не носила ознак психічної хвороби, вона добре розуміла значення своїх дій та адекватно оцінювала навколишні події.

Свідок ОСОБА_15, яка посвічувала оспорюваний заповіт , пояснила, що в межах своєї компетенції надавала оцінку стану заповідувача, оскільки це є необхідною умовою вчинення нотаріальної дії . Оскільки заповіт нею було посвідчено, відтак психічних розладів або сумнівів щодо наявності таких, у неї не виникало.

В той же час свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вказували на те, що поведінка померлої носила ознаки психічних розладів, через що усі її дії свідчили про те, що вона не розуміла їх значення та вона не могла бути ініціатором посвідчення заповіту у такій редакції.

Проте пояснення цих свідків спростовуються усіма іншими доказами, у тому числі й медичними документами.

Так, в ніч з 18.09.2015 року на 19.09.2015 року ОСОБА_5 отримала травму - перелом шийки лівого стегна. При цьому травму нею було отримано при обставинах, які свідчили про розуміння нею своїх дій, оскільки вона постійно, протягом життя, мала звичку та свідомо власноруч проводила ремонт своєї оселі, оскільки це їй притаманно за фахом . Усі про це знали та не заважали їй у цьому.

З 24.09.2015 року по 04.01.2016 року ОСОБА_5 перебувала під наглядом лікарів. Згідно Виписки із медичної карти амбулаторного хворого Міської лікарні швидкої медичної допомоги ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебувала з діагнозом фалько-менінгіома заднього відділу серпа мозку; дисциркуляторна енцефалопатія змішаного ґенезу; галюцимоторний синдром; перелом шийки лівого стегна; дифузний кардіосклероз; гіпертонічна хвороба ІІІ ступеню.

Свідок ОСОБА_6 надавав пояснення лише стосовно періоду перебування хворої у лікарні., ОСОБА_8, лікар - психіатр, також надавала характеристику стану здоров`я ОСОБА_5 на час лікування у стаціонарі.

Враховуючи вищевикладене , суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що в момент складання заповіту 01.07.2015 р., розпорядження його матері відносно свого майна не відповідало її справжній волі, вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Надані докази лише свідчать про те, що вже після отримання травми - 18.09.2015 року, стан здоров`я матері різко погіршився. Отже позивачем не доведено абсолютної неспроможності особи при укладанні заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відтак в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити через їх недоведеність.

На підставі ст. ст. 207, 1222, 1233, 1257 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212-214, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова