Провадження № 22ц/790/3605/17 Головуючий 1-ї інстанції - Мамалуй М.В.
Категорія - договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Колтунової А.І., Хорошевського О.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Московський відділ Державної міграційної служби у м. Харкові, третя особа: Московський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Харкова, про визнання недійсним договору купівлі продажу та довіреність, визнання права власності на квартиру, зобов'язання повернути залишок грошей, відшкодування збитків та моральної шкоди, позбавлення права власності, зобов'язання зняти з реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який уточнювала під час судового розгляду справи та остаточно просила:

- визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом введення в оману або обманним шляхом заволоділи майном ОСОБА_2 - грошима від продажу будинку по АДРЕСА_4 у сумі 303000 грн., що становить 60000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього правочину, за які придбана квартира АДРЕСА_1 і оформлена на ОСОБА_1, та не повернула ці гроші у відповідності до вимог п. 2.1 договору купівлі-продажу будинку, а також різницею грошей від продажу вказаного будинку в сумі 20200 грн., що становить 4000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього правочину та можливо користувалися ними для власних потреб;

- визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.07.2007 року частково недійсним в частині покупця - ОСОБА_1, та покупцем вважати ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на зазначену квартиру та на належне їй майно - різницю грошей в сумі 20200 грн., що становить 4000 доларів США, останні стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

- зобов'язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 вищевказану квартиру, а саме: за власні кошти переоформити на квартиру відповідні документи на право власності на підставі судового рішення;

- визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нанесені збитки ОСОБА_2 у розмірі 303000 грн., що становить 60000 доларів США та в сумі 20200 грн., що становить 4000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання правочинів - 12 липня 2007 року, які, у відповідності до вимог ст. 230 ЦК України, стягнути з них у подвійному розмірі, а також окремо моральну шкоду в розмірі 10000 грн., що завдані у зв'язку з вчиненням цих правочинів;

- позбавити ОСОБА_1 права власності, права користування квартирою АДРЕСА_1, позбавити ОСОБА_3 права проживання у зазначеній квартирі та виселити їх з цієї квартири;

- зобов'язати Московський відділ Державної міграційної служби у м. Харкові зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_3, про що зробити відповідні відмітки;

- витрати покласти на відповідачів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона була власником будинку по АДРЕСА_5 до того моменту як до неї не переїхали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Зі слів останніх, їм не було де жити, вони пообіцяли доглядати її, тому що вона є інвалідом з дитинства та потребує допомоги. Ніякого договору довічного утримання вона з ними не укладала.

У 2007 році, під їх тиском, вона змушена була оформити їм довіреність на продаж будинку, оскільки злякалася залишитися без догляду. Довіреність нею була дана лише для продажу будинку, але нотаріус видала генеральну довіреність, не роз'яснивши їй різницю, а може вступивши в злочину змову із ОСОБА_1 Таким чином, остання отримавши гроші від продажу будинку, привласнила їх всупереч ч. 3 ст. 238 ЦК України, що є злочином за ч. 3 ст. 190 КК України. Як з'ясувалося пізніше, ОСОБА_1 придбала на ці гроші квартиру на свої ім'я.

Під час переїзду ОСОБА_1 та ОСОБА_3 викинули багато її цінних речей, в тому числі зимовий одяг, а також вбили її котів, що завдало їй моральних страждань. Відразу після переїзду до квартири ставлення до неї значно погіршилося: їй обмежили доступ до засобів зв'язку, до холодильника, не дозволяли користуватися ванною, не пускають до кухні. У неї брали гроші на продукти, які не повертали, вкрали багато її речей. Вона не заявляла про такі злочинні дії, тому що була залякана погрозами вбивства. Окрім того, у неї не було можливості навіть вийти з дому, оскільки вона як інвалід самостійно не може ходити.

Всі документи на квартиру знаходилися у ОСОБА_1, а вона дізналася про те, що квартира придбана на ім'я останньої тільки після звернення до правоохоронних органів у жовтні 2015 році.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 підтримали позов, із викладених у ньому підстав, просили вимоги задовольнити у повному обсязі. ОСОБА_2 додатково пояснила, що нікому нічого вона віддавати за життя не збиралася, а казала, що за догляд за нею залишить після своєї смерті. Її будинок потребував ремонту, оскільки був збудований у 1983 році за допомогою родичів ОСОБА_1 Запропонували їй жити разом ОСОБА_1 і ОСОБА_3 Її думкою щодо вибору квартири ніхто не цікавився, документи не показували. Згоди на прописку ОСОБА_3 вона не давала. Вона закрита у квартирі, допомагають їй тільки працівники соціальної служби.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності, позов не визнали. Просили у вимогах відмовити, застосувавши позовну давність, оскільки ОСОБА_2 з 2007 року мешкає у квартирі, її правовим статусом та долею грошей не цікавилася, в 2011 році зверталася через представника соціальної служби до юриста щодо права власності на квартиру.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 пояснила, що її сім'я товаришувала із сім'єю ОСОБА_2, оскільки у них була спільна проблема - діти інваліди. Вони разом проводили свята, допомагали один одному. Після смерті рідних ОСОБА_2 проживала одна в будинку. У 2006 році, коли вони були у неї в гостях, то бачили, що їй допомагають ОСОБА_6 і ОСОБА_7. В лютому 2007 року ОСОБА_2 приїхала в гості у гуртожиток на АДРЕСА_6, де вона мешкала разом із подругою ОСОБА_3, та залишилася у них. ОСОБА_2 сказала, що хоче щоб вони жили з нею, оскільки вона потребує допомоги. Однак, на той час, будинок був у поганому стані - потребував капітального ремонту. Тоді ОСОБА_2 запропонувала продати будинок і купити квартиру для їх сумісного проживання. У квітні 2007 року ОСОБА_2 оформила нотаріальну довіреність на ім'я ОСОБА_1 для оформлення таких дій. Своїми силами та коштами, без участі ОСОБА_2, вони відремонтували будинок для продажу, уклали угоду із агентством нерухомості «Восток». Вона обговорювала з ОСОБА_2 варіанти квартири. 9 травня в день свого народження, в присутності гостей, ОСОБА_2 пообіцяла залишити їй квартиру. На 12 липня 2007 року були призначені одразу дві угоди по купівлі-продажу, але у різних нотаріусів - за бажанням сторін. ОСОБА_2 відмовилася бути присутньою, сказала, щоб ОСОБА_1 оформила квартиру на себе, для того щоб не платити потім за переоформлення за дарування. Від продажу будинку вона отримала 60000 доларів США, а за квартиру заплатила 56000 доларів США, сплатила пенсійний внесок 1%, а також процент за послуги агентства нерухомості, та отримала залишок близько 1000 грн., які ОСОБА_2 їй залишила для переїзду. Договір про придбання квартири вона показувала ОСОБА_2, яка віддала його їй для подальшого оформлення реєстрації та переоформлення пенсії ОСОБА_2 Остання не заперечувала проти проживання ОСОБА_3 у квартирі та її реєстрації. Ремонт у новій квартирі вони робили за власні кошти, комунальні послуги також сплачують без участі ОСОБА_2 У 2009 році остання сказала, що втомилася від постійних ремонтних робіт та не хоче ремонтувати свою кімнату. ОСОБА_2 не обмежена у спілкуванні із зовнішнім світом - у її кімнаті є міський телефон, вона має мобільний телефон, дверей кухня не має. Вони з ОСОБА_3 багато часу перебувають на роботі, а тому з 2011 року до ОСОБА_2 приходить працівник соціальної служби. З 2015 року відносини у них з ОСОБА_2 стали напружені.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_1 вона знайома з 2005 року, разом працювали та знімали житло. В лютому 2007 року до них приїхала ОСОБА_2, запропонувала купити квартиру та мешкати разом з нею, оскільки потребує сторонньої допомоги. У квітні 2007 року вони їздили з ОСОБА_2 до нотаріуса для оформлення довіреності. Своїми силами ремонтували будинок ОСОБА_2 На дні народження 9 травня ОСОБА_2 сказала, що хоче мешкати з ними та подарує квартиру ОСОБА_1, сказала щоб остання оформила квартиру на себе. Обидві угоди купівлі-продажу обговорювалися з ОСОБА_2, яка відмовилася їхати. Вона в день угоди була на роботі. Залишок коштів витратили на переїзд. Документи на квартиру показали ввечері того ж дня ОСОБА_2 У новій квартирі вона і ОСОБА_1 робили ремонт за свої кошти. ОСОБА_2 відмовилася від подальшого ремонту у її кімнаті. Їй потрібна була прописка для роботи, ОСОБА_2 не заперечувала. З 2011 року до ОСОБА_2 приходить соціальний працівник, оскільки вони з ОСОБА_1 багато працюють. З 2015 року відносини між ними та ОСОБА_2 погіршилися, вони перестали спілкуватися.

Представник Московського відділу Державної міграційної служби у місті Харкові до суду не з'явився, надав письмові заперечення щодо зняття з реєстрації та заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Представник третьої особи: Московський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Харкова - ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності, позов підтримала. У судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_2 з 2011 року як представник соціальної служби, тоді ж остання просила допомогти вирішити проблеми щодо квартири. Остання казала, що дівчата обіцяли доглядати її за право спадкування квартири, однак їй не віддали документи на квартиру. Умови проживання у кімнаті ОСОБА_2 погані, у неї окрема полиця у холодильнику, готує в мультиварці. Вона давала їй квитанцію та просила сплатити за телефон, домофон, інтернет. В її присутності скандалів не було, дівчата ОСОБА_2 не допомагали. У листі від 19 лютого 2016 р. (т. 2 а.с.23) представник просив розглядати справу за їх відсутності.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 12 липня 2007 року квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,4 кв.м (зареєстрований в реєстрі за №571), в частині, що стосується покупця ОСОБА_1, зазначивши покупцем квартири за даним договором ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 залишок неповернутих грошей у розмірі 6200 гривень. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені її позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити незадоволені позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтування скарг посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 на праві приватної власності, був успадкований нею після смерті її батька ОСОБА_9 (т.1 а.с.8-12, 82-86, 172-173, 176, 191-192, 195).

Листом КП «Жилкомсервіс» від 18 листопада 2015 року ОСОБА_2 повідомлена про те, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року, зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3 (т.1 а.с.24).

З довіреності від 23 квітня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., зареєстрованої в реєстрі за №1801, вбачається, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 управляти та розпоряджатися її майном,… укладати всі дозволені законом угоди по управлінню та розпорядженню майном, придбавати, продавати…майно, провадити розрахунки, провадити розрахунки по іншим угода,…подавати від її імені всі необхідні заяви, одержувати належне їй майно, включаючи грошові суми…, будь-які документи від громадян та юридичних осіб,…відкривати розрахункові та інші рахунки, … отримувати усі грошові суми з усіх місць, осіб і установ,…представляти її інтереси в усіх… установах,…укладати та підписувати за неї угоди, всюди замість неї розписуватися. За цією довіреністю представник користується правом подання, отримання та підпису всіх документів, необхідних для виконання наданих цією довіреністю повноважень, в т.ч. заяв. Довіреність видана по 23 жовтня 2007 року (т.1 а.с.87, 171, 190, 203).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бінус О.О. 12 липня 2007 року, ОСОБА_2, від імені якої діє на підставі довіреності від 23 квітня 2007 року ОСОБА_1 (продавець) передала у власність, а ОСОБА_12 (покупець) прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_1. Вказаний будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 1983 року. Відповідно до п.2.1. продаж житлового будинку вчиняється за 303000 грн., що за офіційним курсом НБУ складає 60000 доларів США, на дату укладання правочину, які продавець в особі представника ОСОБА_1 отримала повністю від покупця для ОСОБА_2 до підписання цього договору. Даний договір зареєстрований: в реєстрі за №1130, в державному реєстрі правочинів 12 липня 2007 року №2211041, реєстраційний номер об'єкту нерухомості 19377863 від 24 липня 2007 (а.с.88-91, 170, 174-175, 193-194, 204).

Згідно із договором від 09 травня 2007 року, що укладений між ОСОБА_2, від її імені ОСОБА_1 (Продавець) та експертом фірми «Восток», предметом є надання ексклюзивних послуг по відчуженню об'єкту нерухомості, а саме: будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.205), із акту про приймання виконаних робіт вбачається, що ОСОБА_1 сплатила 14000 грн. за виконання цього договору (т.2 а.с.37).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13 12 липня 2007 року, ОСОБА_14 (продавець) передав у власність, а ОСОБА_1 (покупець) прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1. Продаж здійснено за 282800 грн., всю суму продавець отримав від покупця до підписання цього договору. Даний договір зареєстрований: в реєстрі за №571, в державному реєстрі правочинів 12 липня 2007 року №2212508, реєстраційний номер об'єкту нерухомості 14094629 від 20 липня 2007 (т.1 а.с.177-179, 196-198, 207-210; т.2 а.с.9-12). Із договору від 29 червня 2007 року вбачається, що ОСОБА_14 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) взяли на себе обов'язки по укладанню договору купівлі-продажу зазначеної квартири за вартістю 282800 грн., що становить еквівалент 56000 доларів США (т.1 а.с.207).

Листом КП «Жилкомсервіс» від 18 листопада 2015 року ОСОБА_2 повідомлена про те, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року, зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3 (т.1 а.с.24).

Листом від 19 лютого 2016 року Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Московського району міста Харкова повідомляє, що ОСОБА_2 знаходиться на обслуговуванні з лютого 2011 року по теперішній час (т.2 а.с.23).

Висновком Московського ВП ГУНП в Харківській області від 19 грудня 2015 року встановлено, що відносини щодо яких зверталася із заявою 03 грудня 2015 року ОСОБА_2 стосовно дій ОСОБА_1 і ОСОБА_3, відносяться до цивільно-правових (т.2 а.с.189-208).

Свідок ОСОБА_15 показала, що вона у 2008 році приходила до ОСОБА_2 додому. Остання розповідала їй про негативне ставлення до неї, погані умови у кімнаті. Вона допомагала їй по господарству, купувала продукти. Бачила, що у ОСОБА_2 окрема полиця для продуктів у холодильнику. Остання часто хворіє, переміщається по квартирі за допомогою стільця. У її присутності скандалів не було, але її взуття виставляли за двері.

Свідок ОСОБА_16 показав, що познайомився з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 влітку 2009 року, які звернулися до нього з приводу ремонту. Відносини між останніми були добрими, він вирішив, що вони родичі. Всі разом вони обговорювали необхідність проведення ремонту в усій квартирі. Він ремонтував електропроводку близько трьох місяців. Спілкувався більше з ОСОБА_2, оскільки дівчата рано йшли на роботу. ОСОБА_17 розповідала, що раніше жила у будинку на Немишлі, але той був непридатний для життя, тому вони переїхали до квартири, яку вона подарувала хресниці - ОСОБА_1, для того щоб жити разом. Дівчата просили його робити розетки та провести інтернет так, щоб це було зручно ОСОБА_2 Також він переробив для зручного переміщення ОСОБА_2 пороги в квартирі. Він зробив ручку в ванній, хоча ОСОБА_2 заперечувала, казала, що не треба вважати її інвалідом. В кімнаті ОСОБА_2 він також міняв електропроводку, а проводи залишилися висіти, оскільки планували зробити підвісну стелю. Ремонт він робив як приватна особа, від руки писав розрахунки та розписки про витрати, на чиї кошти проводилися роботи йому невідомо. Він припинив робити ремонт, оскільки був зайнятий.

Свідок ОСОБА_7 показав, що він познайомився із сторонами як таксист влітку близько 7-8 років тому. Він отримав замовлення на бульвар Грицевця, вийшла жінка, що пересувалася за допомогою стільця - ОСОБА_2, а також ОСОБА_1 і ОСОБА_3, вони поїхали до нотаріуса. Вони спілкувалися між собою добре. Коли вийшли від нотаріуса, ОСОБА_2 раділа, що "закінчилася бюрократія". Він залишив свій номер телефону дівчатам. В тому ж році влітку чи восени, його запросила ОСОБА_1, щоб допомогти переїхати в квартиру. Він допомагав перевезти речі на пр. Тракторобудівників. ОСОБА_2 та дівчата спілкувалися як дружна родина.

Свідок ОСОБА_18 показав, що він сусід сторін, які живуть по пр.Тракторобудівників з 2007 року. Мешкає з ними в одному тамбурі, в них суміжна з коридором стіна, сусідів характеризує позитивно. ОСОБА_2 рідко виходить в тамбур. Останнім часом ОСОБА_2 висловлювала нецензурні епітети на адресу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 Він пов'язує це з тим, що до ОСОБА_2 стали ходити сторонні люди, які, можливо, негативно налаштували ОСОБА_2. До суду його запросила ОСОБА_3, сказала, що у них проблеми стосовно квартири.

Свідок ОСОБА_19 показала, що ОСОБА_1 - її племінниця, а з ОСОБА_2 вона знайома з 1977 року - їх батьки товаришували. Її батьки допомагали батькам ОСОБА_2 добудувати будинок. ОСОБА_2 проводила у них вдома вихідні та свята. Після смерті батьків ОСОБА_17, з нею жили різні сім'ї, в т.ч. ОСОБА_6 із родиною, які допомагали їй, оскільки вона як інвалід потребує сторонньої допомоги. Будинок знаходився в поганому стані: відсутній водопровід і туалет, необхідний був ремонт. В 2007 році ОСОБА_2 подзвонила їй та слізно просила взяти жити до себе, але вона відмовила, оскільки має в сім'ї інваліда. ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 жити разом у її будинку. Її донька розповідала, що коли остання була 9 травня 2007 року на дні народження ОСОБА_2, яка жила в однокімнатній квартирі, що знімали ОСОБА_1 і ОСОБА_3, то ОСОБА_1, в присутності ОСОБА_2 та гостей, розповідала про продаж будинку та купівлю квартири для сумісного проживання, за допомогою агентства з нерухомості. При цьому ОСОБА_2 казала, що хоче подарувати ОСОБА_1 квартиру, за те, що остання буде її доглядати. Вона із чоловіком допомагали прибирати будинок для продажу, а також перевозити речі ОСОБА_2 Квартира потребувала ремонту. В кімнаті ОСОБА_2 поміняли вікна, опалення, електропроводку. До 2011 року вона часто навідувала ОСОБА_2, приносила продукти. ОСОБА_17 висловлювала незадоволення з побутових питань. З 2011 року ОСОБА_2 допомагали працівники соціальної служби. У 2015 році ОСОБА_2 сказала їй, що "знайшла того, хто все поверне", ОСОБА_2 агресивно-негативно висловлювалася на адресу ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_20 показала, що ОСОБА_1 - її двоюрідна сестра. ОСОБА_21 дружила із її сім'єю. 9 травня 2007 року вона була на дні народження ОСОБА_2 ОСОБА_1 розповідала, що через агентство нерухомості вона займається питанням продажу будинку і покупки квартири для сумісного з ОСОБА_2 проживання. Відносини між ними в той час були дуже добрими, ОСОБА_2 називала ОСОБА_1 хресницею. Вона була в квартирі по пр. Тракторобудівників в гостях - святкували Новий 2008 рік та день народження ОСОБА_1 ОСОБА_2 періодично висловлювала побутові претензії. Після 2010 року, коли вона вийшла заміж і переїхала до чоловіка, вона не майже спілкувалася з ОСОБА_2 і ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_22 показав, що знайомий з ОСОБА_2 з 1985 року, а з ОСОБА_1 раніше як із родичкою дружини. У ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були хороші відносини. Донька, після того як була на дні народження ОСОБА_2, розповідала про продаж будинку та купівлю квартири для спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1. Він допомагав перевозити речі ОСОБА_2 до нової квартири. ОСОБА_17 не заперечувала проти переїзду із будинку до цієї квартири.

Свідок ОСОБА_6 показав, що знайомий з ОСОБА_2 із дитинства, а в 1995 році продовжив спілкування після повернення з інтернату. У 2006-2007 роках із дружиною ОСОБА_7 вони півроку допомагали ОСОБА_2 по господарству. Будинок потребував ремонту. ОСОБА_2 сказала, що її забере племінниця, ОСОБА_1 забрала ОСОБА_2 у невідомому напрямку. Йому розказали, що будинок ОСОБА_2 продали за 63 тисячі доларів. У позаминулому році він був в гостях у квартирі по пр. Тракторобудівників - в кімнаті ОСОБА_2 погані умови, а в інших кімнатах хороший ремонт. ОСОБА_17 казала, що дівчата до неї погано відносяться: не дозволяють користуватися холодильником, ванною.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця на позивача є доведеними, оскільки спірна квартира була придбана за кошти належні ОСОБА_2, після відчуження будинку АДРЕСА_1.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи, що спірну квартиру придбано за кошти позивача, згідно довіреності від 23 квітня 2007 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 придбати майно для неї, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Доказів того, що ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_1 або надала дозвіл останній оформити останній на своє ім'я, матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_1 на висновок Московського ВП ГУНП в Харківській області від 18 листопада 2015 року не є підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, оскільки з останнього не вбачається, що ОСОБА_2 надавала дозвіл для оформлення договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_1 Пояснення ОСОБА_1 надані під час перевірки за зверненням ОСОБА_2 не є належним та допустимим доказом в розумінні вимог ст. ст. 57-59 УПК України підтверджуючих даний факт.

Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_3, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі вимоги не підлягають задоволення, оскільки задовольняючи вимоги позивача щодо переведення на позивача прав покупця за договором купівлі-продажу квартири, фактично визначив її право власності на дане нерухоме майно як сторони у договорі. Відтак, позивач має право у визначений законом спосіб здійснити документальне оформлення наявного у неї права власності у відповідності до рішення суду як сторони у договорі.

Судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_1 право користування та позбавлення ОСОБА_3 права проживання у спірній квартирі є передчасними. Позовні вимоги щодо зняття з реєстрації є похідними від вимог про позбавлення права користування та виселення. Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не розглянув її позовні вимоги щодо введення її в оману, заволодіння грошовими коштами та відшкодування їй збитків у подвійному розмірі та моральну шкоду згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України спростовані під час апеляційного розгляду справи. З рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року вбачається, що в іншій частині позовних вимог судом першої інстанції було відмовлено у зв'язку з недоведеністю.

Ухвалюючи судове рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині, що стосується покупця, суд першої інстанції керувався ст. ст. 203, 215, 217, 235 ЦК України. Інших підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, в тому числі відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, встановлено не було. З позовної заяви вбачається, що договір купівлі-продажу позивач просила визнати частково недійсним в частині покупця - ОСОБА_1 З урахуванням вищезазначеного, підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення збитків у подвійному розмірі та моральну шкоду згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України не вбачається. Належних та допустимих доказів підтверджуючих, що відповідачі навмисно ввели ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та заволоділи грошовими коштами шляхом оману, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо пропуску позивачем строку позовної давності зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування, які надавались відповідачем у запереченнях на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і судова повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Що ж стосується інших доводів апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1, наведених на їх обґрунтування, то ці доводи апелянтів в даному випадку процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -