Справа № 466/453/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3655/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 05 квітня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що районним судом було порушено вимоги ухвали Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 1997 року і Акту про накладення арешту на майно від 29.01.1998 року, а також ухвали Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 1998 року, вимоги якої виконані частково в порушення ст. 14 ЦПК України, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10.08.1998 року та Акту про виконання від 28.09.1998 року. Вважає, що судом порушено норми п.3 ст. 61, 65 ЦПК України та ст.ст. 143-145, 160 ЦПК України, оскільки не вирішено шість клопотань про обов'язкове призначення експертизи висновку судово-медичної експертизи від 22 жовтня 1993 року щодо характеру і ступеня ушкодження здоров'я ОСОБА_2 Також вважає, що судом порушено п.1 ч.3 ст. 268 ЦК України, вимоги на які позовна давність не поширюється. Окрім того зазначає, що 05.04.2017 року порушено вимоги ст. 193, 194 ЦПК України (судові дебати), оскільки позивачці та її представнику не було дозволено виступити з промовою.

За вищенаведених обставин просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог поданих у позовній заяві від 29 грудня 2016 року.

В судове засідання позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, будучи повідомленими належним чином про день та час розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їм поштового відправлення, не прибули, не повідомили суд про причину неявки. Клопотання ОСОБА_9 щодо відкладення розгляду справи колегією суддів відхилено, як необґрунтоване. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як вбачається з матеріалів справи, в 1994 році позивачі звернулись до Жовківського РВ ГУ МВС України у Львівській області із заявою про вчинення крадіжки в смт. Куликів. По зазначеному факту було порушено кримінальну справу. Як вбачається із постанови Жовківського районного суду Львівської області від 01.02.2010 року кримінальне провадження у справі №121-0930 закрито у зв'язку із закінченням строків давності. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2010 року дана постанова була залишена в силі.

Судом встановлено, що позивачами також неодноразово подавались позовні заяви, зокрема в Франківський районний суд м. Львова про витребування майна з чужого незаконного володіння, до Жовківського районного суду Львівської області про стягнення моральної шкоди, та збитків заподіяних злочином, до Шевченківського районного суду м. Львова про відшкодування шкоди та стягнення моральних збитків. Вказані позови були предметом розгляду різних судових інстанцій.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, а межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.57 ч.1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Так, з постанови Жовківського районного суду Львівської області від 01.02.2010 року вбачається, що кримінальну справу № 121-0930, порушену 29.11.1994 року за ст.140 ч.3 КК України по факту крадіжки, скоєної 13 січня 1994 року з будинку сім'ї ОСОБА_3, розташованого по АДРЕСА_1 закрито у зв'язку із закінченням строків давності. (а.с.7 т.1, кримінальна справа № 1П-3/2010р.). Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2010 року постанову Жовківського районного суду Львівської області від 01.02.2010 року - залишено без змін (а.с.8-9 т.1).

Так, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2010 року встановлено, що у зазначеній вище справі особу або осіб, які вчинили злочин, передбачений ч.3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) не встановлено, до кримінальної відповідальності у справі ніхто не притягнутий і обвинувальний висновок не складений, та п'ятнадцятирічний термін з дня вчинення злочину, передбачений ч.2 ст. 49 КК України минув, а відтак колегія суддів вважає, що рішення суду про закриття справи у зв'язку із закінченням строків давності є законним та таким, що не суперечить вимогам кримінально-процесуального та кримінального законів.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким, чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що в ході судового розгляду не підтверджено твердження позивачів про визнання відповідачів винними у вчиненні перелічених протиправних діянь, якими було завдано позивачам матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки не встановлено вину відповідачів у вчиненні перелічених протиправних діянь, якими було завдано позивачам матеріальної шкоди, не вбачається підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено норми п.3 ст. 61, 65 ЦПК України та ст.ст. 143-145, 160 ЦПК України, оскільки не вирішено шість клопотань про обов'язкове призначення експертизи висновку судово-медичної експертизи від 22 жовтня 1993 року щодо характеру і ступеня ушкодження здоров'я ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 04.04.2016 року по справі була призначена судово-медична експертиза, виконання якої доручено Львівському обласному бюро судово-медичної експертизи, однак у зв'язку з ненаданням необхідних документів вказана ухвала залишена без виконання, клопотань про призначення повторної експертизи позивачами не заявлялось.

Решта доводів апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета