Справа № 462/5781/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2017 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського територіального округу ОСОБА_3 та Другої Львівської державної нотаріальної контори - про визнання недійсним заповіту, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 від 02.02.2012р., що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.03.2014року помер її батько ОСОБА_4, після смерті якого залишилося спадкове майно. Після звернення позивача до Другої Львівської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, їй стало відомо, що 02.02.2012р. її батько склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, згідно з яким батько заповів все належне йому майно ОСОБА_2 Позивач вважає, що такий заповіт є недійсним, оскільки батько хворів на психічне захворювання , у звязку з чим проходив тривале лікування та перебував на обліку в психіатричному диспансері, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_5, який діє на підставі договору №14/08 про надання правової допомоги в цивільній справі /т.1 а.с.31-33/ позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав та обставин, викладених у позовній заяві. Додатково пояснили, що позивач, її чоловік та діти проживали в квартирі на вул. Широка, 31 у м. Львові з батьком позивача та разом здійснювали покращення житлових умов, мали хороші стосунки. Однак, приблизно з середини 2000-х років ОСОБА_4 змінився, став агресивним, дратівливим, конфліктним, його відношення до позивача та її сімї погіршилося, поведінка була неадекватною. Саме в цей час, до позивача почали звертатися невідомі їй особи, на яких її батьком було видано довіреності, з пропозиціями обміну житла, зокрема на житло в Автономній Республіці Крим. В подальшому батько почав спричиняти конфлікти з ОСОБА_1, звинувачувати у крадіжках його особистого майна, звертався із заявами та скаргами в правоохоронні органи. Позивач ствердила, що особи, на імя яких батько видавав довіреності, здійснювали на нього вплив, зокрема і щодо звернення до суду із позовом про виселення позивача та її сімї із квартири. Також позивач пояснила, що її батько останнім часом зловживав алкогольними напоями. Вказала, що на початку 2000 року батько потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої отримав ушкодження. Після вказаної події останній скаржився на погане самопочуття, головні болі та звертався в Львівській психоневрологічний диспансер, де проходив лікування та перебував на обліку. За декілька років до своєї смерті ОСОБА_4 переїхав на постійне місце проживання в АРК, де і помер.

Відповідач та її представник ОСОБА_6, що діє на підставі договору про надання правової допомоги /т.1 а.с.104-105/ в судове засідання 10.11.2017р. не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, у попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечили повністю та просили відмовити у задоволенні такого. Пояснили, що померлий ОСОБА_4 був одружений з ОСОБА_7, яка є мамою ОСОБА_2 Вказали, що ОСОБА_4 мав конфлікти із своєю донькою від першого шлюбу позивачкою ОСОБА_1, яка, разом із своїм чоловіком, чинила ОСОБА_4 перешкоди у користуванні його житлом, з приводу чого останній звертався до суду із позовом про їх виселення із житла. Таке рішення було задоволено, однак не було виконано в добровільному порядку. При примусовому виконанні вказаного рішення суду позивач ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком вчиняли конфлікти та перешкоди щодо виконання рішення суду. Пояснили, що ОСОБА_4 був спортсменом, займався боксом, вів здоровий спосіб життя. Крім цього, вказали, що підтвердженням щодо усвідомлення своїх дій та керування ними в момент складання заповіту ОСОБА_4 є вчинення ним ряду юридично-значимих дій, зокрема укладення різного роду правочинів з установами банків у 2010, 2013 роках. Відтак, вказують, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки оспорюваний заповіт, складений померлим ОСОБА_4 є його вільним волевиявленням та вчинений з усвідомленням своїх дій.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що посвідчила оспорюваний заповіт, в момент вчинення якого заповідач повністю усвідомлював значення заповіту, його наслідки, був переконаний щодо майна та змісту, а також кому хоче заповісти належне йому майно. При підписанні власноручно заповіту ніякого тиску на заповідача не вчинялося. Вказала, що жодних сумнівів щодо психічного стану заповідача у неї не виникало, жодних підозр щодо його дієздатності, усвідомлення своїх дій заповідачем у неї не було.

Суд, ухвалив проводити розгляд справи у відсутності представника третьої особи Другої Львівської державної нотаріальної контори, який в судове засідання не зявився, проте до суду надійшло клопотання завідувача нотаріальної контори про розгляд справи за відсутності представника і у вирішенні справи покладаються на рішення суду /т.1 а.с.124/.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення третьої особи, показання свідків, експертів, вивчивши та дослідивши зібрані у справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.15,16 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, який є батьком позивача ОСОБА_1 /свідоцтво про народження серії Н-СГ № 317485 /а.с.6/, помер 12.03.2014 року у віці 64 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі серії І-АС №056154 /т.1 а.с.5/.

ОСОБА_4 02.02.2012 р. на випадок своєї смерті склав оспорюваний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, все те майно, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 /т.1 а.с.50/.

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи №122/2014, після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно: квартира №17 в будинку №5 на вулиці Ударній в смт. Кача міста Севастополь; 1/2 частина квартири №24 «а» в будинку №3 на вулиці Манастирського у місті Львові; 1/9 частина житлового будинку №31, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться на вулиці Широкій у місті Львові, грошові вклади з відповідними відсотками, що знаходяться в Приватбанку міста Львова.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надав показання, що добре знав померлого ОСОБА_4 та був з ним у хороших відносинах. Вказав, що також добре знає позивача ОСОБА_1 та її чоловіка. Пояснив, що йому відомо, що стосунки між позивачем, її чоловіком та померлим ОСОБА_4 були досить теплі, деякий час вони проживали разом, але в подальшому ОСОБА_4 переселився в інше житло, проте часто приходив до своєї доньки, гуляв з внуком. Однак, згодом ОСОБА_4 змінився, став дратівливий, неохайний. Вказав, що останні 9-10 років у нього складалося враження, що ОСОБА_4 почав випивати алкоголь. Вказав, що були випадки, коли ОСОБА_4 поводив себе дивно, а потім пояснював, що не розумів для чого він це робив, а також міг не впізнати свідка. Крім цього, померлий часто висловлював думку, що за ним слідкують. Пояснив, що ОСОБА_4 розповідав про дорожньо-транспортну пригоду за його участі, скаржився на головні болі, а також, що приймає багато медикаментів.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні засвідчив, що знав батька позивача ОСОБА_1 Вказав, що останній допомагав свідку з ремонтом машини, у них були нормальні стосунки. Пояснив, що йому відомо, що між померлим ОСОБА_4 та його донькою позивачем ОСОБА_1 були нормальні стосунки, як у звичайної сім'ї. Однак, в подальшому, приблизно 2000-2004 роки, ОСОБА_4 змінився, розповідав, що лікується, але таке лікування йому не допомагає. Розповідав, що ОСОБА_4 вживав алкогольні напої все частіше, оскільки пояснював, що алкоголь знімає головний біль. Свідок вказав, що ОСОБА_4 став розсіяним, неуважним, постійно щось шукав.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні засвідчив, що він був знайомий з померлим ОСОБА_4 Пояснив, що ОСОБА_4 часто приходив до своєї доньки, допомагав, гуляв з внуком. Однак, в подальшому ОСОБА_4 змінився, став дуже нервовим, агресивним, з мінливим настроєм та поведінкою. Також свідок пояснив, що рухи ОСОБА_4 були неадекватні. Вказав, що був свідком конфлікту, вчиненого ОСОБА_4, коли останній намагався розбити вікна та двері в квартирі, де проживає його донька з сімєю.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу вимог ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до розяснень даних в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктами 7, 8 зазначеної Постанови розяснено також, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За розясненнями, викладеними у п.16 вищевказаної Постанови, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними /тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо/.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 445 від 01.08.2016року встановлено, що ОСОБА_4 на момент укладання заповіту 02.02.12р. страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі органічного маячного розладу, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У судовому засіданні експерти ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які комісійно проводили експертизу, даний експертний висновок підтримали в овному обсязі, вказали, що висновок містить чіткі відповіді на поставлені запитання та є категоричним.

Вказаний висновок експертизи узгоджується з іншим доказам по справі, зокрема відомостями історії хвороби із медичної картки ОСОБА_4, згідно яких померлий неодноразово звертався за допомогою до лікарів невропатолога, нейрохірурга, психіатра, скаржився на головні болі та проходив відповідне лікування, показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які пояснили, що поведінка ОСОБА_4 приблизно із 2000р. була неадекватною, він був агресивним, подекуди не впізнавав людей, був розсіяним.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Висновок проведений посмертної судово-психіатричної експертизи суд оцінює як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження із врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів, підстав у призначенні повторної експертизи, немає.

Згідно ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак відповідач та його представник під час судового розгляду справи, не довели ті обставини, на які вони покликалися як на підстави своїх заперечень.

Із огляду на вищевикладене, оцінюючи усі докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки на момент складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, такий заповіт слід визнати недійсним.

Відтак, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, оскільки ОСОБА_4 на час складання заповіту за своїм психічним станом не міг правильно сприймати обставини та наслідки вчиненого ним заповіту та не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір, який був сплачений при подачі позову до суду в розмірі 243, 60 грн.

Керуючись ст.10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.203, 225, 1233-1235, 1257 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 від 02.02.2012року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 /двісті сорок три/ гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський