АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 757/2522/16-ц головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
апеляційне провадження № 22-ц/796/2995/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_1звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 квітня 2011 року між ним та приватним акціонерним товариством "Нафтогазвидобування" (далі - ПрАТ "Нафтогазвидобування") було укладено трудовий контракт строком дії до 2014 року, на підставі якого його було прийнято на посаду голови правління товариства. 17 квітня 2013 року загальними зборами ПрАТ "Нафтогазвидобування" було прийнято рішення про припинення його повноважень. На підставі рішення загальних зборів 17 квітня 2013 року відповідачем було видано наказ про його звільнення, як голови правління, з підстав передбачених контрактом (ст. 36 ч. 1 п. 8 КЗпП України). Вказує, що пункт 9.2.2 контракту, на підставі якого його було звільнено, передбачає припинення контракту за рішенням загальних зборів. Натомість, даний пункт не можна розглядати як окрему підставу для звільнення, оскільки він має широкий рівень абстракції та не містить чітких та законних підстав розірвання контракту, а тому не відповідає вимогам ст.ст. 36, 40, 41 КЗпП України. Припинення контракту на підставі рішення загальних зборів наділяє роботодавця можливості безпідставного звільнення працівника, а тому погіршує його становище порівняно з законодавством України про працю, що є порушення вимог ст. 9 КЗпП України. Також зазначає, що у лютому 2012 року його було викрадено невідомими особами, у зв'язку з чим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2014 року його було визнано безвісно відсутнім. Про звільнення він дізнався у травні 2015 року, після повернення до родини. Натомість, його відсутність у суспільстві, неможливість спілкування з сім'єю, трагічні події, які відбувались в Україні у період з 2013 року по 2015 роки, вплинули на його психологічний стан та завадили йому звернутися до суду у визначений ст. 233 КЗпП України строк.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив поновити йому строк звернення до суду за захистом своїх прав; визнати недійсним п. 9.2.2 трудового контракту, укладеного між ним та ПрАТ "Нафтогазвидобування", від 20 квітня 2011 року відповідно до ст. 9 КЗпП України; визнати недійсним та таким, що не відповідає законодавству України рішення загальних зборів ПрАТ "Нафтогазвидобування" від 17 квітня 2013 року в частині припинення його повноважень як голови правління товариства; визнати наказ про звільнення його з роботи від 17 квітня 2013 року незаконним та скасувати зазначений наказ; поновити його на посаді генерального директора ПрАТ "Нафтогазвидобування".

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд дійшов передчасного висновку про порушення ним строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, та відсутності підстав для його поновлення. Судом не враховано, що більше трьох років він незаконно утримувався невстановленими особами, а після повернення у травні 2015 року, як потерпілий, постійно брав участь майже в усіх оперативно-розшукових діях по факту розслідування кримінального провадження. В певні періоди він постійно перебував у приміщенні Генеральної прокуратури України, а тому не мав ані часу, ані можливості належним чином оцінити ситуацію щодо свого звільнення та звернутися за правовою допомогою з метою звернення до суду за захистом своїх прав.

Представник ПрАТ "Нафтогазвидобування" - Салова Е.В. в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що 20 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ПрАТ "Нафтогазвидобування" укладено трудовий контракт, відповідно до якого товариство прийняло позивача на роботу на посаду голови правління та зобов'язалось виплачувати йому заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором та цим контрактом, а позивач зобов'язався здійснювати поточне управління (керівництво) правлінням та товариством в порядку та на умовах, передбачених цим контрактом, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові.

Пуктом 2.1 сторони погодили, що цей контракт є строковим трудовим договором відповідно до законодавства України. Набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє до 2014 року. Сторони за взаємною згодою можуть продовжити строк дії цього контракту. Голова правління, незалежно від продовження строку дії контракту, вважається таким, що працює на основі строкового трудового договору, укладеного до настання певної події - прийняття рішення загальними зборами або наглядовою радою товариства про його відкликання (відсторонення) з посади.

Пунктом 9.2. встановлено, що цей контракт припиняється, зокрема, за рішенням загальних зборів.

17 квітня 2013 року були проведені річні загальні збори акціонерів ПрАТ "Нафтогазвидобування".

Згідно протоколу №1/2013 від 17 квітня 2013 року рішенням загальних зборів ПрАТ "Нафтогазвидобування" було внесено та затверджено зміни до статуту товариства шляхом викладення його у новій редакції.

Відповідно до нової редакції статуту ПрАТ "Нафтогазвидобування" було змінено виконавчий орган товариства з колегіального (правління у складі голови правління та двох членів правління), на одноосібний (генеральний директор). Крім того, у новій редакції статуту було змінено також кількісний склад та умови роботи членів наглядової ради та ревізійної комісії.

Згідно протоколу №1/2013 від 17 квітня 2013 року загальними зборами було прийнято рішення проприпиненняповноваження членів правління ПрАТ "Нафтогазвидобування": ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дати державної реєстрації змін до статуту, затверженогоу новій редакції цими загальними зборами акціонерів товариства.

Державна реєстрація змін до установчих документів була проведена 18 квітня 2013 року, номер запису у державному реєстрі 1004606.

Наказом ПрАТ "Нафтогазвидобування" від 17 квітня 2013 року № 30/1 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 17 квітня 2013 року з підстав, передбачених трудовим контрактом за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та підпунктом 9.9.2 пункту 9.2 трудового контракту.

Наказом ПрАТ "Нафтогазвидобування" від 22 серпня 2013 року було внесено зміни в наказ № 30/1 від 17 квітня 2013 року та вирішено вважати дату звільнення позивача з 18 квітня 2013 року.

13 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ "Нафтогазвидобування" з проханням повернути трудову книжку та 15 липня 2015 рокуотримав належним чином оформлену відповідачем трудову книжку, про що свідчить запис у Книзі руху трудових книжок.

З позовом до Печерського районного суду міста Києва про поновлення на роботі позивач звернувся 21 січня 2016 року.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

За змістом ч.1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог в частині визнання п. 9.2.2 контракту від 20 квітня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ "Нафтогазвидобування", недійсним відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинений з підстав, передбачених контрактом.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що, вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП).

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі "Красношапка проти України" вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірностітакої міри.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

На підставі наявних в матеріалах справи доказів судом установлено, що трудова книжка була отримана позивачем 15 липня 2015 року.

З копії трудової книжки вбачається, що 20 липня 2015 року ОСОБА_1 на підставі наказу №4 від 17 липня 2015 року був прийнятий на посаду заступника директора ТОВ "Ділайс", а згідно наказу №6 від 10 серпня 2015 року переведений на посаду директора.

У червні 2015 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з заявою про скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2014 року про визнання його безвісно відсутнім та в подальшому приймав участь у судових засіданням під час розгляду поданої заяви.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наведені позивачем доводи про те, що його викрадення, відсутність у суспільстві, неможливість спілкування з сім'єю, трагічні події, які відбувались в Україні у період з 2013 року по 2015 роки, вплинули на його психологічний стан та завадили йому звернутися до суду у визначений законом строк, не підтверджені належними доказами. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 мав реальну можливість у місячний строк з дня отримання трудової книжки звернутися до суду за вирішенням відповідного спору.

Позивачем не доведено, що після отримання трудової книжки у нього існували об'єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом в суд у строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять і останнім не надані.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою скаржник зазначав, що більше трьох років він незаконно утримувався невстановленими особами, а після повернення у травні 2015 року, як потерпілий, постійно брав участь майже в усіх оперативно-розшукових діях по факту розслідування кримінального провадження, а тому строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, пропущеним ним з поважних причин.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів враховує встановлені досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні факти викрадення позивача 3 лютого 2012 року, його незаконного утримання, а також визначення його місцезнаходження у травня 2015 року.

Разом з тим, під час розгляду даної цивільної справи встановленню підлягають наявність об'єктивних обставин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду за захистом свого порушеного права, у період з 15 серпня 2015 року по 21 січня 2016 року.

Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України наявність вказаних обставин позивачем не доведена.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що перебування в ізоляції на протязі майже трьох років негативно вплинули на емоційний та психологічний стан позивача будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджені.

На підставі ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, колегія суддів враховує, що вплив вказаних обставин на емоційний стан позивача не завадили останньому звернуться до суду за захистом свого права до Печерського районного суду міста Києва та очолити ТОВ "Ділайс".

Твердження скаржника про те, що звернутися до суду у визначений законом строк перешкоджала необхідність його участі, як потерпілого, в усіх оперативно-розшукових діях по факту розслідування кримінального провадження також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної цивільної справи.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова