АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 637/339/16-ц Головуючий суддя І інстанції Островська Н. І.
Провадження № 22-ц/790/1941/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів найму (оренди)
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Піддубного Р.М., Котелевець А.В.

за участю секретаря: Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 18 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Зоря 2005» про стягнення заборгованості з орендної плати та плати за користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 18 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з приватного підприємства «Зоря 2005» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі у сумі 1200 гривень. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення по суті позовних вимог викладених в уточненій позовній заяві, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на те, що в порушення норм 10 ЦПК України судом при розгляді вказаної справи, докази надані позивачем сприймалися лише тоді, коли їх можливо було трактувати на косить відповідача. Судом також проігноровані вимог статей 60 та 61 ЦПК України, а саме, що не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. Так у своїх виступах представник ПП «Зоря 2005» неодноразово зазначив, що земельна ділянка, яка належала ОСОБА_2 і 3/4 частини якої були успадковані ОСОБА_1, використовувалися ПП «Зоря 2005».

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.01.2005 року між ОСОБА_2 та ПП «Зоря 2005» строком на 5 років укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,0546 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області і має кадастровий номер: :03:000:0041. Зареєстровано договір 25 квітня 2006 року /а.с. 99-100/.

За повідомленням відділу Держземагенства у Шевченківському районі Харківської області від 04.06.2013 року на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:000:0041, розташовану на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області (за межами населеного пункту), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 142908 зареєстровано договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Зоря 2005» та зареєстрований в книзі записів про державну реєстрацію договорів оренди землі від 25.04.2006 року за № 01 строком на 5 років (а.с. 15).

12 серпня 2011 року помер ОСОБА_2 (а.с. 4).

24.03.2015 року рішенням апеляційного суду Харківської області за ОСОБА_3 визнано право на обовязкову частку спадщину, яка відкрилася після смерті чоловіка - ОСОБА_2 по 1/4 частині на квартиру та на земельну ділянку, розташовану на землях Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області, розміром 8,0546 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 142908 від 03.07.2008 року (а.с. 5-8).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.05.2015 року ОСОБА_1 оформив спадщину у вигляді 3/4 частин земельної ділянки за кадастровим номером: :03:000:0041, загальною площею 8,0546 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області, після смерті спадкодавця ОСОБА_2 (а.с. 9).

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом (обовязкова частка) від 22.11.2015 року ОСОБА_3 оформила спадщину у вигляді 1/4 частини земельної ділянки за кадастровим номером: :03:000:0041, загальною площею 8,0546 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області, після смерті спадкодавця ОСОБА_2, померлого 12.08.2011 року (а.с. 49).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 48094890 від 20.11.2015 року ОСОБА_3 є власником 1/4 частин земельної ділянки за кадастровим номером: :03:000:0041, загальною площею 8,0546 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області (а.с. 50).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 37919107 від 22.05.2015 року, ОСОБА_1 є власником 3/4 частин земельної ділянки за кадастровим номером: :03:000:0041, загальною площею 8,0546 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області (а.с. 10).

Відповідно до листа приватним підприємством «Зоря 2005» запропоновано ОСОБА_1 укласти договір оренди спірної земельної ділянки (а.с. 11).

За змістом листа від 18.03.2016 року ОСОБА_1 запропоновано директору приватного підприємства «Зоря 2005» сплатити йому кошти за використання 3/4 частин земельної ділянки, яка раніше належала ОСОБА_2, за період 2011-2015 роки (а.с. 13).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2ст. 16 ЦК України.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом, вказує на те, що він після смерті ОСОБА_2 успадкував земельну ділянку, яку без належної правової підстави з 2011 року використовує відповідач, що порушує права позивача на отримання доходу.

Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача не є підставою для стягнення на його користь плати за користування земельною ділянкою в тому розмірі, що ним визначений.

Так, відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб'єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Статтею 206 ЗК України та статтею 2 Закону України «Про плату за землю» визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

За приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно зі статтею 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

ЗК України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. №284.

Згідно з пунктом 1 Порядку, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 Порядку, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно пункту 2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Отже, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку неукладення договору оренди, суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеними у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 703/5377/14-ц.

На підставі зазначених норм колегія суддів вважає, що належним та допустимим доказом заподіяння власнику земельної ділянки збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу, та їх розміру у відповідності до п.2 вказаного Порядку може бути лише акт комісії. Такий акт комісії не надавався, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Загальне поняття договору визначене у ст. 626 Цивільного кодексу України як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому як ЗК України, так і Закон України "Про оренду землі" не передбачають обов'язку певної особи отримати земельну ділянку в користування або укласти договір оренди земельної ділянки, оскільки це є лише її правом.

За змістом п. 7 договору оренди землі № 7 від 01.01.2005 року, що був укладений між ОСОБА_2 та ПП «Зоря 2005» строком на 5 років, орендна плата встановлена у грошовій формі 1,67 % від вартості земельної ділянки в розмірі 1200 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ч. ч.1, 2 ст. 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати.

Отже, розмір та умови оплати, указані в договорі, не можуть суперечити чинному на час укладення договору законодавству.

Частиною 2 ст. 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Доводи позивача про те, що орендна плата повинна виплачуватись з урахуванням рекомендацій, викладених в Указі Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» суперечать вимогам ст. 627 ЦК України та умовам договору оренди.

Пунктом 1 Указу Президента № 92/2002 у редакції, чинній на момент укладення сторонами договору оренди земельної ділянки, визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Указом Президента України № 725/2008 внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. В його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можна лише за згодою сторін.

Виходячи з наведеного Указ Президента № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008, має рекомендаційний характер, він був прийнятий після укладення договору оренди від 01 січня 2005 року і був підставою для перегляду розміру орендної плати, установленої умовами договору, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 відсотків.

За умовами укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2005 року орендна плата становить 1200 грн. за кожен рік, що становить 1,67 відсотка від грошової оцінки земельної ділянки.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що умови договору оренди були змінені його сторонами.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення орендної плати в розмірі більшому, ніж визначено умовами договору оренди від 01.01.2005 року.

З відповідача стягнуто орендну плату за 2011 рік в розмірі 1200 грн., в той час, як позивач успадкував лише ? частини замельної ділянки, яка є предметом оренди. Проте, відповідач проти цього не заперечує, рішення суду не оскаржує.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_4