Справа № 363/4807/16-ц Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/4963/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 46 09.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

09 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ,-

встановила:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на таке.

Позивач є власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,0676 га., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Земельна ділянка ОСОБА_2 розташована через провулок від будинку відповідача ОСОБА_3. Даний провулок є проїжджою частиною, землею загального користування, через який весь час заїжджала сільськогосподарська техніка, що надавало змогу ОСОБА_2 обробляти та збирати врожай.

Однак, ОСОБА_3 тривалий час самовільно займає значну частину цього провулку (проїзду) для особистого користування, розмістив самовільні господарські будівлі, а також ставить на зберігання транспортний засіб, що ускладнює вільний проїзд до земельної ділянки позивача, оскільки заїзд до неї практично неможливий.

Крім того, рішенням Литвинівської сільської ради від 21 жовтня 2016 року №141-13-VII надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,0731 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою АДРЕСА_1 та надано дозвіл на розроблення проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,0862 га., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Таким чином, вищезазначені ділянки можуть належати на праві власності ОСОБА_3, що унеможливить доступ (заїзд) до земельної ділянки позивача.

Враховуючи викладене, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_3, членів її сім'ї, або будь-яким іншим особам, не залишати автомобіль, інші транспортні засоби чи розміщати будь-яке майно на провулку (проїзду) від АДРЕСА_1, до земельної ділянки позивача, а також припинити будь-які дії щодо самовільного облаштування проїзду вздовж земельної ділянки позивача зі сторони ставка (дамби); визнати незаконним та скасувати рішення Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 21 жовтня 2016 року №141-13-VII «Про надання дозволу на встановлення (відновлення)я межових знаків земельної ділянки гр. ОСОБА_3.»

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач здійснює перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0676 га. кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої Київська область, Вишгородський район, с. Литвинівка.

З грудня 2003 року відповідач ОСОБА_3 є власником сусіднього житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. Згідно з даними облікової картки погосподарської книги Литвинівської сільради, за вказаним будинком рахується земельна ділянка площею 0,30 га, з них 0,7 для обслуговування будинку та господарських будівель, 0,23 га - для ведення особистого селянського господарства.

Ці обставини підтверджені матеріалами справи та сторонами не оспорюються.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності з ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до акту встановлення факту безперешкодного проїзду (проходу) до земельної ділянки від 22.03.2017 року, складеного комісією Литвинівської сільської ради ОСОБА_2 має проїзд (прохід) до своєї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), орієнтовною площею 0,067 га. Ширина проїзду до даної земельної ділянки складає 3,5 метри. Жодних порушень земельного законодавства щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою ОСОБА_2 не виявлено ( а.с.40).

Враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів на спростування даних цього акту про те, що позивач має проїзд та прохід до своєї земельної ділянки, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою шляхом самовільного облаштування проїзду вздовж земельною ділянки позивача.

Надані позивачем фотографії ( а.с.66-69) не містять даних про взаємне розташування земельних ділянок сторін, будь-яких графічних зображень та доказів, що відповідач перешкоджає позивачеві користуватись власною земельною ділянкою, тому суд першої інстанції вірно не визнав їх належними та допустимими доказами на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимог позивач.

Рішенням Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області, від 21 жовтня 2016 року №141-13-VII «Про надання дозволу на встановлення (відновлення) межових знаків земельної ділянки гр. ОСОБА_3.», надано дозвіл гр. ОСОБА_3 на встановлення (відновлення) межових знаків земельної ділянки площею 0,0731 га., яка надавалась для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відмовляючи задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, як саме порушено її право, прийнятими рішеннями.

Колегія суддів вважає, що такий висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів згідна з тим, що, посилання позивача на те, що вказане рішення Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області, від 21 жовтня 2016 року №141-13-VII «Про надання дозволу на встановлення (відновлення) межових знаків земельної ділянки гр. ОСОБА_3.», дозволяє відповідачеві приватизувати землі загального користування - проїзд, не знайшли свого підтвердження у наданих позивачем доказах

Так, не є переконливим доказ належності земельної ділянки до земель загального користування наданий позивачем додаток до протоколу № 18 від 18 жовтня 2016 року комісія Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області з питань архітектури, будівництва та комунальної власності, транспорту, ж/к господарства, екології та земельних відносин, згідно з яким комісія вирішила не заперечувати передати ОСОБА_3 землю загального користування для встановлення ( відновлення межових ) знаків ( а.с.44).

Відповідно до п. а ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, міс ця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Згідно зі ст. 39 ЗК України в редакції, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Оскільки матеріали справи не містять викопіювання з Генерального плану с. Литвинівка щодо спірної земельної ділянки з вказівкою про її належність до земель загального користування, суд дійшов вірного висновку про відсутність належних та допустимих доказів про організацію проїзду (проходу) на спірній земельній ділянці, та доказів того, що остання відноситься до земель загального користування, що не підлягають приватизації.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що доказом наявності проїзду на спірній земельні ділянці є посилання у державному акті, що земельна ділянка позивача межує із землями загального користування ( а.с.13, зворот), колегія суддів не бере до уваги, оскільки державний акт не є документом, що встановлює належність земельної ділянки до проїзду та до земель загального користування в розумінні ч . 1 ст. 20 ЗК України.

Оскільки позивач не довів тих обставин, на які посилався як на підставу позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Інших доводів в обґрунтування апеляційної скарги не апелянт не зазначив.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :