У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

Маляренка А.В., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Комишуваська селищна рада Оріхівського району, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_5, Комишуваська селищна рада Оріхівського району, про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_7, який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги є позивач та сестри: ОСОБА_6, ОСОБА_5

06 січня 2015 року приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок О.М. була відкрита спадкова справа. При зверненні із заявою про прийняття спадщини від приватного нотаріуса позивачу стало відомо про те, що є заповіт, складений 24 грудня 2014 року ОСОБА_7, який було посвідчено Комишуваською селищною радою Оріхівського району.

За вказаним заповітом померлий заповів все належне йому майно ОСОБА_6, яка також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На час складання заповіту його батько був тяжко хворий, страждав на онкологічну хворобу, яка останнім часом загострилися, що вплинуло на поведінкові та психічні розлади здоров'я, стан психічного здоров'я ускладнився, останній місяць життя він самостійно не пересувався, потребував сторонньої допомоги, чим і скористалася відповідачка. У нього почастішали випадки не сприйняття дійсних подій внаслідок важкого захворювання, тому він не міг адекватно оцінювати те, що відбувалось, а тим паче підписувати заповіт особисто.

Позивач посилався також на те, що на момент складання заповіту батько не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки був в депресивному стані з психічними розладами після прийняття ліків та внаслідок важкої хвороби.

Підставою для визнання заповіту недійсним зазначає те, що волевиявлення батька не було вільним та не відповідало його волі.

Позивач просив визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений 24грудня 2014 року за реєстровим № 183 посадовою особою Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказував на те, що оскаржуваний заповіт підписаний не ОСОБА_7, а іншою особою, отже заповіт є нікчемним, однак позивач не ставив питання про нікчемність заповіту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутні докази родинних відносин позивача зі спадкодавцем ОСОБА_7, тобто право на спадкування після смерті ОСОБА_7 позивачем не доведено, отже не доведено позивачем порушення його права на спадкування.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до заповіту, який міститься в матеріалах справи, складеного ОСОБА_7 та посвідченого 24 грудня 2014 року головою Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповідається ОСОБА_6

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_3 указував на те, що його батько ОСОБА_7 не підписував заповіт та він не міг розуміти значення своїх дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 6-2833цс16.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Отже скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем заявлено позов з підстав передбачених ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України із застосуванням яких закон пов'язує саме недійсність, а не нікчемність правочину.

Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог апеляційний суд безпідставно вказав на те, що позивачем не доведено, що оскаржуваний заповіт порушує його право на спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки він є ОСОБА_3 і відсутні докази того, що саме ОСОБА_7 є його батьком, оскільки родинні зв'язки між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ніким не оспоруюються та визнаються сторонами.

Крім цього існує рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2016 року про встановлення факту, що батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_7

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак