Справа № 303/1613/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Джуги С.Д., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє адвокат ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Мукачівської міської ради, Управління міського господарства виконавчого комітету Мукачівської міської ради про скасування рішення міської ради та свідоцтва про право власності на частку нерухомого майна, -

у с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом який вмотивовано тим, що між ним та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 продовжується спір із 1996 року, який повязаний із боргом грошей, але повністю до теперішнього часу не вирішений. Рішенням Мукачівського міського суду по справі №2-987/96 від 18.11.1996 року позов ОСОБА_4 був задоволений повністю і стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 1740 доларів США, а рішенням №2-931/99 від 30.06.1999 року звернуто стягнення на частку майна боржника ОСОБА_2, а саме в квартирі №10 по вул. Окружна в м. Мукачево на його користь. Одна третя частина квартири два рази була виставлена на торги Закарпатською філією СДП «Укрспецюст», але так і не була продана в звязку з відсутністю покупців і відповідно до постанови виконавчої служби та акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу 1/3 частина квартири була зареєстрована в 2004 році на імя позивача. На неодноразові усні звернення про усунення перешкод у володінні та користуванні майном в частині 1/3 квартири, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовляються звільнити одну кімнату квартири, надати ключ від вхідних дверей, не робити перепони в користуванні майном, чим завдають йому, як матеріальні так і моральні збитки. Ним декілька разів направлялась претензія, щодо досудового врегулювання спору, але він не одержав жодної відповіді. Він пропонував співвласникам провести розмін квартири, продати та розподілити кошти або викупити у нього 1/3 його частину, але жодний варіант їм не підходить. Квартира АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат площею, загальною площею 51,70 кв.м., в якій прописані ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Співвласником в даній квартирі відповідно до свідоцтва про власність є ОСОБА_1, він ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а ОСОБА_2 проживає в квартирі, але власником її не є. Співвласник ОСОБА_5 померла в 2015 році й відповідачі прийняли спадщину після її смерті. За весь період спору співвласники не приймають ніяких пропозицій, фактично проживають в його частині квартири та без його згоди. Посилаючись на викладене просив суд зобовязати відповідачів усунути йому перешкоди в користуванні квартирою №10 по вул. Окружній, 14 в м. Мукачево шляхом виділення йому в даній квартирі однієї житлової кімнати і ключів від вхідних дверей та не вчиняти перешкод в користуванні приміщеннями загального користування: коридором, туалетом, ванною і кухнею.

У свою чергу, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали зустрічний позов який вмотивовано тим, що дізнавшись про предявлення до них позову вони звернулися до виконавчого комітету Мукачівської міської ради з клопотанням надати копію рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 27.11.2003 року за №292, що стало підставою для оформлення за ОСОБА_4 права власності на частку вказаного нерухомого майна та одержання відповідного архівного витягу. Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вважають, що вказане рішення Мукачівського міськвиконкому прийнято з порушенням норм права, а отже, і свідоцтво про право власності на імя ОСОБА_4 видано без відповідної правової підстави. Так, спірна квартира, набута у спільну сумісну власність ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у порядку вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі рішення Мукачівського міськвиконкому №34 від 15.02.1995 року, про що виконкомом Мукачівської міської ради 17.02.1995 року видано відповідне Свідоцтво про право власності. У відповідності до п.п. «б» п. 10 ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», якою керувався виконком при постановленні оскаржуваного рішення, до повноважень виконкомів міських рад належить облік та реєстрація відповідно до закону обєктів нерухомого майна незалежно від форм власності. З аналізу даної норми закону слідує, що до компетенції виконкому міської ради не належить вирішення питання щодо зміни власника житлового приміщення, оскільки посвідчення переходу права власності до третьої особи входить до повноважень нотаріуса, а у разі спору це питання відноситься до компетенції суду. Так, в силу ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», виконком міської ради не вправі наділяти власністю інших осіб обєктами, що перебувають у приватній власності. Таким чином, фактично орган місцевого самоврядування, яким є виконавчий комітет Мукачівської міської ради, при постановленні оскаржуваного рішення в частині оформлення права власності на 1/3 частину спірної квартири, вийшов за межі своїх повноважень, при цьому не залучив до участі в розгляді вказаного питання інших співвласників квартири, що призвело до порушення їх прав. Посилаючись на викладене просили суд: 1) визнати незаконним та скасувати рішення ВК мукачівської міської ради від 27.11.2003 року за №292 в частині оформлення права власності на 1/3 частину квартири №10 в буд. №14 по вул. окружна в м. Мукачево за ОСОБА_4; 2) визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Мукачівським УМГ 05.01.2004 року про належність ОСОБА_4 на праві приватної власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2016 року первісний позов, задоволено. Зобовязано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні та володінні ОСОБА_4 власником 1/3 частини спільного сумісного майна квартири АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_4 в спільній квартирі одної житлової кімнати і ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та не вчиняти перешкоди в користуванні ним коридором загального користування, туалетом, ванною і кухнею. В задоволенні зустрічного позову, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє адвокат ОСОБА_3, просить дане рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд безпідставно задовольнив позов ОСОБА_4, оскільки таким не надано доказів створення йому перешкод у користуванні майном. Вказує, що суд неправомірно виділив позивачу одну кімнату без наявних доказів щодо можливих варіантів такого поділу, а саме, експертизи. Крім того, суд не вказав яку саме з трьох кімнат слід виділити позивачу та не зясував чи є така можливість. Стосовно зустрічного позову, то вважає безпідставним висновок суду щодо пропуску строків позовної давності, так як архівну копію оскаржуваного рішення отримано 05.05.2016 року. Крім того, суд не звернув увагу на приписи ч. 4 ст. 268 ЦК України.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 05.01.2004 року Управлінням міського господарства - ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної часткової власності, а саме 1/3 частка квартири №10 в будинку №14, яка знаходиться в м. Мукачево, вул. Окружна (колишня вул.50 років Жовтня). Також зазначено, що підставою видачі є рішення від 27.11.2003 року №292 (а.с.4).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2494640 виданого 05.01.2004 року квартира №10 в будинку №14, яка знаходиться в м. Мукачево, вул. Окружна (колишня вул.50 років Жовтня) належить на праві приватної спільної часткової власності, а саме 1/3 частка ОСОБА_4, підставою виникнення права власності було Свідоцтво про право власності /рішення МВК №292 від 27.11.2003 року/ видане Мукачівським УМГ, 1/3 частка ОСОБА_1, підставою виникнення права власності було Свідоцтво про право власності /рішення №34 від 15.02.1995 року/ Мукачівського міськвиконкому та 1/3 частка ОСОБА_5, підставою виникнення права власності було також Свідоцтво про право власності /рішення №34 від 15.02.1995 року/ Мукачівського міськвиконкому (а.с.5). Зазначене також підтверджується довідкою КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» від 26.12.2015 року (а.с. 6).

При цьому, згідно Архівного витягу від 05.05.2016 року за №234/07-04 рішенням від 27 листопада 2003 року за №292 «Про оформлення прав власності» за ОСОБА_4 було оформлено право власності на 1/3 частину квартири №10, яка знаходиться по вул. Окружна, буд. №14 в м. Мукачево. Підставою оформлення було постанова ДВС Мукачівського міського управління юстиції від 13.08.2003 року «Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу» (а.с.53).

Відповідно до листа №9536/106/26/1-2016 від 25.05.2016 року Мукачівського відділу ГУНП в Закарпатській області зазначено, що ОСОБА_4 звертався 23.05.2016 року до Мукачівського відділу ГУНП в Закарпатській області щодо перешкоджання потрапити в квартиру і працівниками відділу було здійснено перевірку з виїздом на місце. Проведеною перевіркою було встановлено, що самоуправні дії ОСОБА_2, що призвели до перешкоджання потрапити в приміщення квартири за адресою: м. Мукачево, вул. Окружна, 14/10, а також спір щодо визначення права власності та розподілу майна, являється предметом розгляду суду, оскільки в даному випадку мають місце цивільно-правові відносини (а.с.42).

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 створюють йому перешкоди у користуванні майном. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд послався на пропуск строків позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні зустрічного позову через пропуск строків позовної давності, однак не може в повній мірі погодитись з рішенням суду в частині вирішення первісного позову зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для оформлення за ОСОБА_4 права власності на 1/3 частини квартири була постанова ДВС Мукачівського міського управління юстиції від 13.08.2003 року «Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу». Згідно даної постанови частину домоволодіння за адресою м. Мукачево, вул. Окружна, 14/10, що належить ОСОБА_1Ф, передано в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 (а.с.107). Дана постанова прийнята виконавцем в процесі примусового виконання виконавчого листа №2-987 про стягнення боргу.

Також з матеріалів справи вбачається, що судами вирішувалося декілька спорів між сторонами з приводу даного боргу. Так, у 2006 році ОСОБА_1 подавав до Верховного Суду України касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06.06.2006 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29.11.2006 року, в якій зокрема вказував, що спір з приводу погашення боргу вже вирішено на підставі постанови державного виконавця від 13.08.2003 року, якою передано 1/3 частини квартири у власність ОСОБА_4 (а.с.77, 78). При цьому, судом першої інстанції досліджувались матеріали цивільної справи №2-554/06 та констатовано, що при подачі вказаної касаційної скарги разом з матеріалами такої скарги подано Інформаційну довідку Мукачівського МБТІ та ЕО номер довідки №11439532 від 04.08.2006 року в якій зазначено, що квартира №10 в будинку №14, яка знаходиться в м. Мукачево, вул. Окружна (колишня вул. 50 років Жовтня) належить на праві приватної спільної часткової власності, а саме 1/3 частка ОСОБА_4, підстава власності: Свідоцтво про право власності /рішення МВК №292 від 27.11.2003 року/ видане Мукачівським УМГ, дата прийняття рішення 05.01.2004 року. Дану обставину, встановлену судом першої інстанції, апелянти жодним чином не оспорюють.

Вказане свідчить, що апелянти ще в 2006 році знали про реєстрацію 1/3 частини спірної квартири за ОСОБА_4 на підставі рішення МВК №292 від 27.11.2003 року, а відтак вже тоді повинні були дізнатися про порушення своїх прав вказаним рішенням, яке ними наразі оспорюється. Тобто строк позовної давності з приводу оспорення рішення МВК №292 від 27.11.2003 року почав спливати ще в 2006 році.

При цьому безпідставним є посилання апелянтів на ч. 4 ст. 268 ЦК України, оскільки згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І від 20 грудня 2011 року № 4176-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі ОСОБА_6 № 4176-VI) пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, виключено. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. ОСОБА_6 набрав чинності 15 січня 2012 року, а тому позивачі вправі посилатися на вказану норму у разі предявлення ними позову до 15 січня 2015 року.

Однак, в даному випадку зустрічний позов предявлено 31.05.2016 року, а тому суд дійшов вірного висновку про пропуск строків позовної давності. Доводи апеляційної скарги не спростовуються даного висновку суду першої інстанції.

З приводу первісного позову ОСОБА_4 колегія суддів констатує наступне.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо створення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_4 у користуванні майном, оскільки такі ґрунтуються на матеріалах справи.

Зокрема факт створення таких перешкод підтверджується листом Мукачівського відділу ГУНП в Закарпатській області №9536/106/26/1-2016 від 25.05.2016 року.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянтів на неналежність даного листа як доказу через те, що він виданий після предявлення позову, оскільки негаторний позов (ст. 391 ЦК України) стосується триваючого в часі правопорушення, а відтак суд вправі його задовольнити у разі встановлення станом на день вирішення справи факту створення позивачу відповідачами перешкод у користуванні майном. Суд встановлює такі обставини на підставі будь-яких доказів, в тому числі й виданих (оформлених, датованих) після предявлення позову.

Тобто, висновок суду про зобовязання відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою є правильним.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду в частині виділення ОСОБА_4 однієї житлової кімнати в квартирі з наступних підстав.

Так, одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу.

В даному випадку ОСОБА_4 предявив до відповідачів негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном, яке знаходиться у спільній частковій власності.

Однак в даному позові ним жодних вимог про поділ спірної квартири чи визначення порядку користування такою не заявлялось. Та й доказів на підтвердження таких обставин, ним не надавалось суду.

За таких обставин, суд не вправі був при вирішенні негаторного позову, виділяти позивачу одну з кімнат спірної квартири.

Зважуючи на встановлені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити в частині первісного позову стосовно вимоги про виділення однієї кімнати зі спірної квартири, та ухвалення в звязку із цим нового рішення про часткове задоволення первісного позову. У решті вимог рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 10, 60, 212, 303, 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

рішив :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє адвокат ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2016 року змінити в частині первісного позову, який задовольнити частково, шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини рішення в наступному формулюванні: Зобовязати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_4 в користуванні та володінні спільною сумісною власністю квартирою №10 в будинку №14 по вул. Окружній, м. Мукачева, шляхом надання ключів від вхідних дверей даної квартири, та не вчиняти в подальшому перешкод у користуванні такою квартирою.

У решті, рішення суду першої інстанції залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді