Справа № 712/404/17-ц
Провадження № 2/712/718/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Пересунька Я.В.,

при секретарі Сагун Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до концерну «Техвоєнсервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку,-

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених 21 лютого 2017 року та 30 березня 2017 року позовних вимог просив стягнути з концерну "Техвоєнсервіс" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30 400 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 20 925 гривень та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 4 434 грн 90 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 36-к від 2 квітня 2015 року було призначено на посаду директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод».

30 листопада 2015 року на підставі Наказу №164-к, виданого тимчасово виконуючим обовязки генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» його звільнено із займаної посади.

14 квітня 2016 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, яке набрало законної сили 29 липня 2016 року, його було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із дати звільнення і по дату ухвалення судового рішення в розмірі 21 150 грн.

31 жовтня 2016 року відповідач виконав рішення суду від 14 квітня 2016 року: наказом №152-к від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі.

17 листопада 2016 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням, у звязку з чим відповідач того ж дня видав відповідний наказ, однак, всупереч статті 116 КЗпП України, розрахунку з позивачем у день звільнення відповідач не здійснив.

Такий розрахунок не проведено і на час розгляду справи судом.

Оскільки рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу була розрахована з дати його незаконного звільнення і по дату ухвалення рішення суду, а фактичне поновлення на роботі відбулось лише 31 жовтня 2016 року, то на його користь необхідно додатково стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу із 14 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року.

Із урахуванням середньоденного розміру заробітної плати позивача, який було встановлено судовим рішенням 225 грн, розмір середнього заробітку за період із 14 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року становить 30 400 грн.

Після звільнення 17 листопада 2016 року з ним не було проведено розрахунку при звільненні, а тому за період із 17 листопада 2016 року і по 30 березня 2017 року з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 925 грн.

Крім того, на його користь підлягає стягненню і компенсація за невикористані відпустки за 30 календарних днів 4 434 грн 90 коп.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що позивач намагався вирішити питання щодо стягнення належних йому коштів із відповідачем у позасудовому порядку, або ж шляхом укладення мирової угоди (у звязку з чим розгляд цієї справи неодноразово відкладався), але відповідач відмовився виплачувати йому кошти.

У судове засідання 24 квітня 2017 року представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи концерн "Техвоєнсервіс" повторно повідомлений належним чином. За таких обставин, а також враховуючи, що представник концерну ОСОБА_3 брала участь в одному із судових засідань (21 лютого 2017 року), суд ухвалив розглядати справу без участі представника відповідача у загальному порядку на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що 2 квітня 2015 року ОСОБА_1 на підставі наказу № 36-к було призначено на посаду директора філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод».

30 листопада 2015 року на підставі наказу №164-к, виданого тимчасово виконуючим обовязки генерального директора концерну «Техвоєнсервіс», ОСОБА_1 звільнено із займаної посади.

Не погодившись із звільненням, ОСОБА_1 оскаржив таке до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29 липня 2016 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток в розмірі 21 150,00 грн. за період із дати звільнення по дату винесення рішення.

31 жовтня 2016 року концерн "Техвоєнсервіс" виконав рішення суду від 14 квітня 2016 року та наказом №152-к від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі.

Оскільки рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року суду було допущено негайне виконання такого рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, але фактичне поновлення останнього відбулось лише 31 жовтня 2016 року, то за період із 14 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Як було встановлено судом при розгляді справи № 712/13902/15, середньоденний заробіток ОСОБА_1 до звільнення 30 листопада 2015 року становив 225 грн, тому така обставина не підлягає повторному доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, за період із 15 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30 400 грн (квітень 2016 року 12 робочих днів, травень 2016 року 19, червень 2016 року 20, липень 2016 року 21, серпень 2016 року 22, вересень 2016 року 22, жовтень 2016 року - 19).

Судом також встановлено, що 17 листопада 2016 року ОСОБА_1 написано заяву про звільнення з концерну «Техвоєнсервіс» за власним бажанням. При цьому 17 листопада 2016 року для нього був робочий день.

17 листопада 2016 року філією концерну «Техвоєнсервіс»» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» видано наказ № 160-к, яким 17 листопада 2016 року ОСОБА_1 звільнено з даного підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 6 квітня 2015 року по день звільнення 50 календарних днів.

Розрахунок при звільненні відповідачем проведено не було.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішений на користь працівника (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 січня 2014 р. у справі № 6-159цс13).

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 р. у справі № 6-144цс13).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права, із урахуванням вказаних правових позицій ВСУ, дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності і цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

При звільненні ОСОБА_1 17 листопада 2016 року концерн «Техвоєнсервіс» не здійснив з ним розрахунку і такий не проведено по даний час. Водночас, відповідачем не надано доказів щодо відсутності їх вини в не проведенні розрахунку при звільненні.

Таким чином, із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України за період із 17 листопада 2016 року і по кінець березня 2017 року, як про це просить позивач в уточненій позовній заяві.

Оскільки у судовому засіданні встановлено, що після поновлення на роботі у жовтні 2016 року ОСОБА_1 перебував у відпустці у звязку з тимчасовою непрацездатністю і вийшов на роботу 17 листопада 2017 року, то при визначенні розміру середньоденного заробітку ОСОБА_1 суд виходить із розміру такого заробітку, який було встановлено рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 14 квітня 2016 року у справі № 712/13902/15 225 грн.

Отже, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 17 листопада 2016 року по 31 березня 2017 року у розмірі 20 925 грн (у листопаді 2016 року 9 робочих днів, у грудні 2016 року 22, у січні 2017 року 20, у лютому 2017 року 20, у березні 2017 року - 22).

Із відповідача також підлягає стягненню компенсація за невикористану ОСОБА_1 відпустку за 30 календарних днів, як про це просить позивач, у розмірі 4 434 грн 90 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 116, 117, 223 КЗпП України, ст.ст. 11, 60, 88, 213-215, 218 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 з а д о в о л и т и.

Стягнути з концерну «Техвоєнсервіс» (юридична адреса: 03168, м.Київ, пр. Повітрофлотський, 6; фактична адреса: 04119, м.Київ, вул. Дегтярівська, 13/24, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 15 квітня 2016 року по 30 жовтня 2016 року у розмірі 30 400 (тридцять тисяч чотириста) грн., компенсацію за невикористану відпустку 4 434 (чотири тисячі чотириста тридцять чотири) грн 90 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 17 листопада 2016 року по 30 березня 2017 року 20 925 (двадцять тисяч девятсот двадцять пять) грн., судовий збір 640 (шістсот сорок) грн., а всього 56 399 (пятдесят шість тисяч триста девяносто девять) грн 90 коп.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Черкаської області, шляхом подання через Соснівський районний суд м. Черкаси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а відповідачем протягом десяти днів із дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після розгляду справи в апеляійному порядку апеляційним судом Черкаської області, якщо його не буде скасовано.

Суддя: Я.В. Пересунько