Справа № 347/2425/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої -судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Терлюжак Н.П.,

адвокатів: Бабак А.В., Гандзюк І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третіх осіб які не заявляють самостійних вимог - органу опіки і піклування Косівської РДА та органу опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

Позивачка, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 22.01.2016 року роз»єднано в різні провадження позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої особи яка не заявляє самостійних вимог - органу опіки і піклування Косівської РДА про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя..

В судовому засіданні позивачка вимоги позову в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини підтримала в повному обсязі, суду пояснила, що вона зареєструвала шлюб із відповідачем в справі 09 листопада 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 162.

Проживали вони із відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з 2004 року та за час їх спільного проживання в неї із ОСОБА_4 народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спочатку сімейні відносини складались добре і ніяких особливих конфліктів між ними не було. В 2008 році ОСОБА_4 найняв няньку ОСОБА_6 для допомоги догляду за дитиною. Саме з 2008 року ОСОБА_6 стала проживати в їх будинку а на початку 2015 року вона зрозуміла, що остання фактично проживає із її чоловіком, відповідачем в справі. На її вимогу звільнити няньку відповідач пропонував змиритись і залишити все як є, однак вона зі своєї сторони такі відносини вважає аморальними та недопустимими і такими, що негативно впливають на виховання їх дитини.

Між ними все частіше стали виникати конфлікти та сварки а 09.07.2015 року відповідач разом із ОСОБА_6 вигнали її із квартири після чого вона була змушена повернутись до своїх батьків. Дитину відповідач не дозволяв забирати в наслідок чого вона і на даний час не має змоги нормально спілкуватись із сином. Просить шлюб розірвати а неповнолітнього сина залишити на проживання із нею.

Відповідач в справі, ОСОБА_4 вимоги позову в частині розірвання шлюбу визнав, суду пояснив, що із самого початку їх сімейного життя відносини складались нормально. Згодом позивачка самоусунулась від ведення домашнього господарства. Здебільшого приділяла увагу собі та своїй зайнятості на роботі, часто приходила додому в пізній час, вихованням їх сина взагалі не займалась. Так між ними часто стали виникати непорозуміння та сварки. В липні 2015 року позивачка перейшла на постійне місце проживання в м.Косів. Він не давав згоди на те, щоб їх син перейшов на проживання в м.Косів так як останній окрім школи відвідує секцію по проведенню дитячо-юнацьких тренувань з міні-футболу ДЮСШ «Ураган», заняття в технічній студії «Винахідник» а також відвідує басейн для проведення занять із плавання з 25.10.2014 року по даний час. Кожне із вказаних занять дитина відвідує разом із ним, а тому вважає що зміна місця проживання дитини негативно вплине на розвиток сина, так як відносини між сином та його дружиною не складались. З часу проживання позивачки окремо остання не намагалась налагодити із сином нормальні відносини, він особисто просив дитину поговорити із мамою по телефону, що син робить неохоче. Просить насамперед врахувати інтереси їх сина, його думку, та визначити місцем проживання дитини із ним. З приводу розірвання шлюбу не заперечує.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, органу опіки і піклування Косівської РДА Книщук Роман Миколайович в судовому засіданні підтримав висновок №36/08-15 від 06.08.2015 року комісії з питань захисту прав дітей , якою вирішено вважати за можливе проживання малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір»ю ОСОБА_3 1983 р.н., в будинку за адресою АДРЕСА_1.

Суд вислухавши сторони, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 , вивчивши матеріали справи вважає позовні вимоги підставними і такими, що підлягають до часткового задоволення за наступних підстав:

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб 09 листопада 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №162, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 виданого 09 листопада 2007 року (а.с. 17).

За час спільного проживання в сторін народилась одна дитина, син - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області 09.11.2007 року (а.с. 15).

З доводів позивачки вбачається, що даний шлюб з відповідачем виявився невдалим, спільне життя не склалося, шлюб існує формально, що дає суду підстави вважати, що сторони не мають бажання зберегти сім'ю. Щодо розірвання шлюбу не заперечував і відповідач в справі.

За таких обставин суд вважає, що спільне проживання та збереження сім'ї є не можливе, шлюб існує формально, тому позов в частині про розірвання шлюбу слід задоволити.

Щодо вирішення позовної вимоги позивачки про визначення місця проживання дитини, то суд приходить до слідуючого висновку:

За ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтею 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ)передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При цьому місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ст.29 ЦК України).

У відповідності з положеннями ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст.150 Сімейного Кодексу України, обов'язками батьків є піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 № 789-ХІІ в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Комісією з питань захисту прав дітей Косівської РДА прийнято висновок від 06.08.2015 року (а.с.16) за яким вирішено вважати за можливе проживання малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір»ю ОСОБА_3 1983 р.н., в будинку за адресою АДРЕСА_1.

Службою у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради прийнято висновок від 08.04.2016 року (а.с.27-33) яким встановлено недоцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_4 . Комісія вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір»ю ОСОБА_3.

Разом із тим відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного із батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини ... обов»язковою є участь органу опіки і піклування. Орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв»язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів , які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Свідок ОСОБА_9, в судовому засіданні пояснила, що вона як практичний психолог ЗШС №6 проводила індивідуальну бесіду із ОСОБА_5 та за результатами психологічних обстежень було складено відповідну довідку. В ході дослідження було встановлено, що дитина більш схильна до проживання із батьком. Зауважень щодо успішності та виховання дитини не має.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона як фахівець соціальної роботи Косівського РЦССДМ брала участь в огляді умов проживання сторін, та відповідно було складено акти із висновками про задовільні умови проживання. Встановлено, що батьки малолітньої дитини проживають окремо на даний час, а з часу окремого їх проживання їх син залишився на проживання із батьком в м.Івано-Франківську, в той час як мати, позивачка в справі проживає в м.Косові. Позивачка розповідала, що вона обмежена в праві спілкування із своїм сином. Особисто вона думку дитини не знає, відомостей про заборону відповідача в спілкуванні позивачки із дитиною не має.

Разом із тим суд звертає увагу, що за результатом психологічного обстеження особливостей міжособистісних взаємин у сім»ї ОСОБА_5 (а.с.147) найбільш значимим і вагомим для дитини є його батько . Хлопчик сприймає свого тата як образ для наслідування, авторитет, як захисника своєї сім»ї. Окрім цього між сином і батьком є емоційний належний контакт. Себе у сім»ї сприймає як дитину якою опікуються і турбуються…

Відповідно до довідок (а.с.150, 150 зв., 151) ОСОБА_5 відвідує секцію по проведенню дитячо-юнацьких тренувань з міні-футболу ДЮСШ «Ураган» з 10.09.2015 року по даний час а також відвідує заняття в технічній студії «Винахідник» з 26.09.2014 року по даний час та відвідує басейн для проведення занять із плавання з 25.10.2014 року по даний час. Кожне із вказаних занять дитина відвідує разом із батьком .

Актами обстеження умов проживання від 03.02.2016 року (а.с.20) за місцем проживання позивачки в АДРЕСА_2 , та від 01.02.2016 року (а.с.21) за місцем проживання відповідача в АДРЕСА_3 встановлено задовільні умови для проживання дитини.

Із долученої позивачкою в справі характеристики депутата Івано-Франківської міської ради Харук Р.Р. (а.с.44) вбачається, що ОСОБА_3 з 01.10.2007 року по 09.07.2015 року проживала в АДРЕСА_4 разом із чоловіком та сином. За час проживання ОСОБА_3 за даною адресою зарекомендувала себе із позитивної сторони…

Як позивачка в справі, так і відповідач відповідно до наявних довідок (а.с.156, 156 зв.) не перебувають на «Д» обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінетах.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, у зв'язку з чим думка малолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 була заслухана в ході судового розгляду.

Так, малолітній ОСОБА_5 суду пояснив, що завжди проживав та проживає на теперішній час з батьком у м.Івано-Франківську , мама з ними не проживає, він спілкується із мамою по телефону. З приводу взаємовідносин з батьком зазначив, що між ними дуже теплі стосунки, він дбає про нього, відвідує із ним гуртки, допомагає з уроками, гуляє та спілкується з ним, тому він хоче жити виключно з батьком. Із мамою проживати не бажає, так як мати постійно нав»язує йому свою думку, не прислухається до його думки.

Суд констатує, що входячи з наданих ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснень, дитина повністю заперечує щоб визначили її місце проживання разом з її матір'ю, наводить аргументовані заперечення такого небажання, які об'єктивно підтверджуються, і які на думку суду є слушними, та такими що відповідають саме інтересам малолітньої дитини, і саме інтересу дитини в даному випадку слід надати перевагу.

Згідно зі ст.161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю.

Також суд бере до уваги і той факт, що малолітній ОСОБА_5 із часу народження по даний час проживає в одній і тій же квартирі, жодного разу не змінював свого місця проживання а крім того на думку психолога школи, зміна місця проживання дитини та навчального закладу може вплинути негативно на психологічний стан дитини. Психолог зазначила, що при спілкуванні із дитиною вважає, що малолітній із задоволенням відвідує школу, де має друзів, постійно разом із батьком відвідує гуртки і істотні зміни таких умов проживання дитини можуть вплинути також і на якість в навчальному процесі.

Позивачка обґрунтовуючи вимоги позову в частині визначення саме із нею місця проживання їх малолітнього сина посилалась на те, що батько ОСОБА_4 налаштовує сина проти матері .

Суд наголошує, що саме на позивачці лежить відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, яка повинна була докласти усіх зусиль для того, щоб у її сина виникла любов і довіра до неї, прагнення бути разом із матір'ю. Між тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що протягом усього часу, за який позивачка проживає окремо від сина , нею вчинялись активні дії щодо здійснення своєї батьківської відповідальності та налагодження із сином добрих стосунків.

Також, суд вважає необхідним наголосити, що після спілкування з дитиною можна зробити висновок, що ОСОБА_5 проявляє підвищену тривожність з приводу того, з ким він буде проживати, однозначно віддаючи перевагу батькові.

Враховуючи встановлені судом обставини та малолітній вік дитини, вислухавши його думку, суд вважає, що на теперішній час зміна звичних для малолітнього ОСОБА_5 умов життя та кола оточуючих близьких людей, за відсутності в матеріалах справи даних про наявність у позивачки належного контакту з сином та його прихильності до неї, стане для дитини психотравмуючим фактором.

Виходячи виключно із інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що розлучення малолітньої дитини з батьком потягне за собою докорінну зміну сталого життєвого устрою дитини: зміну місця проживання, побутових умов, оточення. Такі наслідки негативно вплинуть на психічний стан малолітньої дитини, яка потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким вона довіряє та до яких відчуває особливу прив'язаність.

На думку суду, позивачка не позбавлена права на особисте виховання сина іншим шляхом, зокрема, шляхом визначення порядку її участі у спілкуванні та вихованні дитини. Здійснюючи таку участь, позивачка має можливість налагодити із сином відповідний контакт та відновити його прихильність і довіру до себе.

Вирішуючи спірне питання, суд виходить з того, що за місцем проживання батька створено всі необхідні умови для проживання дитини; ОСОБА_4 здійснює матеріальне забезпечення дитини; позитивне ставлення дитини до батька, прагнення до спілкування та спільного проведення часу, особиста емоційна прихильність до батька, що приводить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини саме з батьком.

На підставі наведеного, ст. ст. 51, 56, 160 - 161 Сімейного Кодексу України, Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989р., ст.ст. 11,15 Закону України «Про охорону дитинства» , п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», керуючись ст.ст. 214- 215 ЦПК України , суд , -

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Шлюб зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09.11.2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, за актовим записом №162 - розірвати.

При реєстрації розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище "ОСОБА_3".

Неповнолітню дитину: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на проживання із батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителем АДРЕСА_4.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.І. Крилюк