Апеляційний суд міста Києва
Справа № 755/8112/17-ц Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

26 травня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійсною розписку видану 05.03.2014 ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 на суму 47 366,00 грн., зазначивши правовою підставою ст. ст. 203, 215 ЦК України, ч. 2, 3 ст. 65 СК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.02.1999 вона уклала шлюб з ОСОБА_6 У вересні 2016 року із заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29.08.2016 вона дізналася, що її чоловік ОСОБА_6 надав відповідачу розписку, відповідно до якої отримав від останнього грошові кошти у розмірі 47 366,00 грн.

Проте, від неї, як дружини позичальника, ні відповідач, ні сам позичальник згоди на укладення договору позики не отримували, а про одержання її чоловіком грошових коштів за розпискою вона нічого не знала, оскільки дані кошти не витрачалися в інтересах сім'ї.

Сума оспорюваного правочину становить 47 366 грн., що в 38 разів перевищує встановлений прожитковий мінімум на одну особу, тому спірний договір позики не відноситься до дрібного побутового договору і стосується цінного майна. Через відсутність її письмової згоди на одержання позики, оскаржувана розписка вчинена з порушенням вимог актів цивільного законодавства.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального права при його ухваленні. Вважає, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України. При цьому вказувала, що її довіритель згоди на отримання позики, як дружина не надавала, а тому ця розписка в силу норм матеріального права є недійсною. Окрім того, зазначала, що суд при ухваленні рішення не прийняв до уваги правову позиція ВСУ. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. При цьому позивач направила для участі у справі свого представника.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до вимог вищезазначеної норми колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача, визнавши її неявку до суду не поважною.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про його безпідставність.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Згідно свідоцтву про одруження НОМЕР_1, позивач ОСОБА_4 та третя особа у справі ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 1999 року (а.с. 4).

Як убачається із матеріалів справи, 05 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 47 366,00 грн., що еквівалентно 5 920 дол. США із строком повернення грошових коштів до 31.05.2014 року (а.с. 5-5 зв.).

Положення ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 серпня 2016 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму боргу 150 012 грн., пеню 247521,12 грн., витрати на правову допомогу 3000 грн., судовий збір 4280,94 грн. (а.с.6).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 03 січня 2017 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суми боргу за розпискою скасовано і справа перебуває на розгляді у зазначеному суді.

Як вбачається з вищезазначених процесуальних документів, позов було пред'явлено до ОСОБА_6 - боржника за розпискою. Його дружина не є стороною, як правочину (розписки), так і стороною у цивільній справі.

26 травня 2017 року позивач ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання недійсною розписки виданої її чоловіком ОСОБА_6 від 05.03.2014, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України, частини 2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оскаржувана розписка вчинена з порушенням вимог актів цивільного законодавства, оскільки вона не давала своєї письмової згоди на одержання позики.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні, як в суді 1-ї інстанції, так і апеляційному позов підтримав та доводи апеляційної скарги. При цьому, не заперечуючи написання розписки, посилався на її безгрошовість. Зазначав, що свою сім'ю утримує лише він, дружина не працює, продукти він купує особисто, кошти дає позивачу для витрачання нею на конкретні потреби за необхідності, дружина фінансами не розпоряджається.

Таким чином, предметом розгляду зазначеної справи не є встановлення правової природи розписки.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно, оскільки договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, тому на спірні правовідносин норми ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України не поширюються.

Положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту (позики), оскільки такий договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду, порушення норм матеріального права при його ухваленні, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному провадженні протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: