Справа №2-483/01 20.11.2017 20.11.2017 20.11.2017
Провадження №22-ц/784/1251/17
Справа № 2- 483/01 Головуючий у 1-й інстанції Бойчук Ж.В.
Провадження 22ц/1251/17 Доповідач апеляційного суду Лисенко П.П.
У Х В А Л А

Іменем України

20 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участі:

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення міського суду Первомайського району Миколаївської області від 14 вересня 2001 року, ухваленого у цивільній справі за позовом СТОВ "Авангард" до ОСОБА_2 про визнання сертифіката на земельний пай недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

27 липня 2001 року СТОВ "Авангард" Первомайського району пред'явило до ОСОБА_2 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

27 листопада 1995 року артіль селян-землевласників «Авангард» отримало державні акти на право колективної власності на землю, що перебувала у постійному користуванні артілі.

Рішенням загальних зборів артілі «Авангард» від 08 липня 1997 року були затвердженні списки осіб на отримання сертифікатів, куди помилково була включена і відповідач, хоча членом артілі не була ні на момент отримання господарством землі у колективну власність, ні на момент її розпаювання, оскільки лише 27 березня 1997 року на підставі рішенням правління артілі «Авангард» (правопопередник позивача) була прийнята на роботу за договором з 13 березня 1997 року на 1 рік.

На підставі розпорядження голови Первомайської райдержадміністрації від 11 серпня 1997 року № 226, членам названого колективного господарства було видано сертифікати на право на земельний пай. Отримала його і відповідач.

Після закінченні строку дії річного трудового договору, трудові відносини з відповідачем продовжились до 09 липня 1999 року, коли вона і була звільнена з артілі.

При цьому, в члени артілі «Авангард» за весь час роботи відповідач так і не приймалась.

Посилаючись на наведене, просив визнати сертифікат на земельний пай недійсним.

Рішенням Первомайського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2001 року позов задоволено у повному обсязі.

Представник відповідача, подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції в оскарженій частині залишити без змін, оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у судовому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що СТОВ "Авангард" є правонаступником артілі «Авангард», а, відповідно, належним позивачем по справі. Відповідач не мала права на приватизацію землі з земель артілі, оскільки не була її членом, а працювала в артілі за трудовим договором. Не дивлячись на це, їй безпідставно видали сертифікат на право на земельний пай, що було виявлено лише прокурорською перевіркою. Про це порушення було повідомлено позивача, який в межах позовної давності і пред'явив даний позов, який на думку районного суду підлягає задоволенню.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1 інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна фізична особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України, це можливо лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Так, в матеріалах справи достатньо доказів тому, що 27 листопада 1995 року артіль селян-землевласників «Авангард» отримало державний акт на право колективної власності на землю (а.с. - 11).

Відповідач по справі на той час не була членом артілі, а тому, відповідно до законодавства, що діяло на той час, а це Указ Президента України № 720/95 від 03 серпня 1995 року, не могла отримати земельну частку (пай) із наданих в колективну власність членам артілі земель.

Відповідно до ксерокопії витягу з протоколу № 3 засідання правління артілі «Авангард» від 27.03.1997 року, ОСОБА_2 лише 27 березня 1997 року була прийнята, і то - лише на роботу за договором в артіль з 13 березня 1997 року на 1 рік (а.с. - 6,13).

Доказів тому, що вона на той час, а чи пізніше - стала членом артілі у справі немає, а тому у позові слід було відмовити, що вірно і вчинив суд 1 інстанції.

Протилежного відповідач не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є її обов'язком.

За такого, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Стосовно вимоги представника позивача скасувати оскаржене рішення та закрити провадження у справі, оскільки СТОВ "Авангард", яке є позивачем у справі, припинено, то вона не може бути задоволена, оскільки суперечить ч. 2 ст. 310 ЦПК України.

Згідно ж неї, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, як у даній справі, то смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Згідно витягу з реєстру юридичних осіб - вбачається, що СТОВ "Авангард" припинено без зазначення правонаступників (а.с. - 74-75).

Не підлягає задоволенню і вимога названої особи, щодо відмови у позові з підстави спливу позовної давності, яку суд, у відповідності з законодавством, що діяло на той час, зобов'язаний був застосувати.

Суд 1 інстанції виходив з того, що про порушене право позивач дізнався лише після перевірки дотримання земельного законодавства у Первомайському районі, проведеної у березні - квітні 2000 року прокуратурою, і практично зразу, 27.07.2001 року, тобто в межах позовної давності, заявив даний позов, а тому позовна давність за ним не спливла і підстав для її застосування у суду не було (а.с. - 2,7) .

Цей довід стороною відповідача не спростовано, хоча то є його обов'язком.

Не надано стороною відповідача і доказів тому, що позивач не є - належним, хоча посилаючись на зазначену обставину, саме названа сторона і повинна була її довести належними та допустимими доказами.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення міського суду Первомайського району Миколаївської області від 14 вересня 2001 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова