АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Диба О.В.
Справа №756/8840/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Ірклієнка Юрія Петровича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживача, визнання положення кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати положення пункту 2.5 Договору про іпотечний кредит №3.08052462 від 20.05.2008 року, укладеного між ним та ПАТ «Платинум Банк» (яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Міжнародний іпотечний банк»), а саме: «За надання кредиту Позичальник оплачує Кредитору комісію в розмірі згідно Тарифів за кредитними операціями, що діють на дату надання кредиту, яка сплачується Позичальником шляхом внесення через касу Кредитора (чи перерахування з іншого власного банківського рахунку) готівкових коштів із забезпеченням їх надходження в ЗAT «Міжнародний Іпотечний Банк» протягом операційного часу, але не пізніше 16.00 в національній валюті України відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на день видачі Кредиту», несправедливим та недійсним з моменту укладення такого Договору.

У мотивування вимог посилався на те, що 20 травня 2008 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» (яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Міжнародний іпотечний банк») було укладено Договір про іпотечний кредит №3.08052462.

На виконання п. 2.5 кредитного договору, 20.05.2008 року ним було сплачено банку комісію за надання кредиту у розмірі 8206,25 грн.

Проте, даний пункт договору є недійсним, оскільки ним передбачено сплату позичальником кредитору комісії, що є порушенням вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано пункт 2.5 Договору про іпотечний кредит №3.08052462 від 20.05.2008 року укладеного між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Міжнародний іпотечний банк») недійсним.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» Ірклієнко Ю.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення незаконно було не застосовано наслідки спливу позовної давності, не дивлячись на те, що відповідачем про це було заявлено, у відповідності до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України.

Про порушення своїх прав позивач міг дізнатись безпосередньо після укладення Кредитного договору в 2008 році, тому за таких обставин загальний строк позовної давності на звернення з відповідним позовом для позивача минув ще в 2011 році.

Крім того, відповідачем було доведено, що Кредитний договір укладався у повній відповідності до положень чинного законодавства, що діяло на той момент. Позивачу надавались усі необхідні пояснення про істотні умови договору, сукупну вартість кредиту та порядок сплати процентів за його користування.

Жодним нормативно-правовим актом чинного законодавства України прямо не заборонено включення до умов кредитного договору сплату позичальником комісії за видачу кредиту.

Представник ПАТ «Платинум Банк» - Клименко Т.В. свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплатити комісію за надання кредиту є незаконним.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 20.05.2008 року між позивачем та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк») було укладено договір про іпотечний кредит №3.08052462, згідно умов якого позивачу було надано 130000 доларів США під 12% річних на 180 місяців.

Відповідно до п. 2.5 Договору за надання кредиту Позичальник оплачує кредитору комісію в розмірі згідно Тарифів за кредитними операціями, що діють на дату надання кредиту, яка сплачується Позичальником шляхом внесення через касу Кредитора (чи перерахування з іншого власного банківського рахунку) готівкових коштів із забезпеченням їх надходження в ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» протягом операційного часу, але не пізніше 16-00 в національній валюті України відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на день видачі кредиту.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 20 травня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11 , частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови у договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі за № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

У ч. 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що умова п. 2.5 Кредитного договору, яка передбачає сплату комісії за отримання кредиту є законною, оскільки вона сплачена за відкриття кредитного рахунку, що у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є послугою.

Таким чином, слід вважати, що встановлена умовами Договору комісійна винагорода є послугою в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не є такою, що здійснюється Банком на власну користь.

Також Національний банк України в листі № 40-17/2093-6134 від 16.06.2007 року дав наступне роз'яснення: «Стосовно визначення переліку послуг, що встановлюються банками як супутні до операції споживчого кредитування і які споживач повинен сплатити у вигляді комісій на користь Банку згідно з умовами кредитного договору у зв'язку з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, вважаємо за необхідне звернути увагу на наступне. До переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо.»

Слід зазначити, що згідно статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Будь-які видатки, пов'язані зі здійсненням тієї чи іншої банківської операції, банк може включити до вартості договору та саме у відношенні зазначеної умови договору діє принцип свободи договору, який реалізується сторонами при укладенні договору, що жодним чином не вступає в суперечність з п. 3.6 Правил затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168.

Пунктом 1 Переліку типових операцій з розрахунково-касового обслуговування, які відповідно до підпункту 196.1.5 пункту V Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.11.2011 № 400, передбачено, що до операцій з розрахунково-касового обслуговування відносяться операції з відкриття, закриття будь-яких рахунків клієнтів у національній та іноземних валютах.

Главою 2 Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 27.12.2007 року N9 481 передбачено порядок ведення бухгалтерського обліку наданих кредитів. Згідно п. 2.1 даної Інструкції банк відображає в бухгалтерському обліку надані кредити такою проводкою: Дебет - рахунки для обліку наданих кредитів; Кредит - рахунки клієнтів, рахунки для обліку грошових коштів і банківських металів.

Таким чином, для надання кредиту позичальнику банк відкриває рахунок для обліку наданого кредиту (кредитний рахунок) та рахунок для обліку грошових коштів.

Отже, з вищенаведених норм вбачається, що чинним законодавством України передбачено порядок надання банками кредитів шляхом відкриття кредитних рахунків та здійснення розрахунково-касових операцій, при цьому банкам надано право встановлювати комісійну винагороду за ці послуги.

Судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Отже, відсутні порушення закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору та відсутні підстави для визнання положення щодо комісійної винагороди за відкриття кредитного рахунку недійсними.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У своїх запереченнях на позов відповідач ПАТ «Платинум Банк» просив суд застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, апеляційна інстанція приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки у задоволенні позову слід відмовити з підстав його недоведеності.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Платинум Банк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Ірклієнка Юрія Петровича -задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживача, визнання положення кредитного договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді