АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/94/17 Справа № 175/4441/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Каратаєвої Л.О.,

суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Григорєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, встановлення юридичного факту, зобовязання укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2015 року з урахуванням ухвал про виправлення описки від 15 грудня 2015 року, 15 травня 2016 року, 01 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 зі спадкодавцем - ОСОБА_6 однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, а саме: з 23 лютого 2001 року по день його смерті 19 грудня 2007 року.

Усунуто ОСОБА_3 від права на спадкування після ОСОБА_6, померлого 19 грудня 2007 року.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину домоволодіння № 20-А по вул.. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, видане 27 листопада 2012 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, померлого 19 грудня 2007 року.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки № 20-А по вул..Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 0,0967 га (кадастровий номер -02-0160003) з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, видане 27 листопада 2012 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, померлого 19 грудня 2007 року.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння № 20-А по вул..Верхній в селі Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, укладений 10.12.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, ОСОБА_7

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки № 20-А по вул.. Верхній в селі Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області загальною площею 0,0967 га (кадастровий номер -02-0160003) з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, укладений від 10.12.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, померлого 19 грудня 2007 року, на 1/2 частину домоволодіння № 20-А по вул.. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, що в цілому складається з житлового будинку «А» загальною площею 217,1 кв.м., житловою площею 72,7 кв.м. та складається з:

І поверх: приміщення 1 - коридору площею 2,9 кв.м., приміщення 2 - комори площею 0,7 кв.м., приміщення 3 - гаражу площею 23,3 кв.м., приміщення 4 - туалету площею 2,7 кв.м., приміщення 5 - парної площею 4,7 кв.м., приміщення 6 - душової площею 8,2 кв.м., приміщення 7 - кухні площею 19,9 кв.м., приміщення 8 - передпокою площею 33,4 кв.м., приміщення 9 - вітальні площею 21,2 кв.м.,

ІІ поверх: приміщення 10 - коридору площею 19,9 кв.м., приміщення 11 - житлової кімнати площею 16,4 кв.м., приміщення 12 - житлової кімнати площею 16,8 кв.м., приміщення 13 - домашній кабінет площею 18,3 кв.м., приміщення 14 - туалету площею 2,5 кв.м., приміщення 15 - ванної площею 5,0 кв.м., приміщення 16 - комори площею 4,6 кв.м., І - веранди площею 16,6 кв.м.,

а також наступних господарських будівель та споруд: літ. «Б» - навіс, з.я - зливна яма, № 1 - хвіртка, № 2 - ворота, № 4-5 - огорожа, І - замощення.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, померлого 19 грудня 2007 року, на 1/2 частину земельної ділянки № 20-А по вул. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 0,0967 га (кадастровий номер -02-0160003), з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, померлого 19 грудня 2007 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.246-257).

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.08.2016 року суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат (а.с.111).

В апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2015 року та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено у простій письмовій формі попередній договір про укладення в майбутньому договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та домоволодіння № 20А по вул.. Верхній в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2014 року по цивільній справі № 0427/8242/2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 19 грудня 2007 року до дня його смерті; визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 27 листопада 2012 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, на 1/2 частину домоволодіння № 20А по вул.. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області та визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 27 листопада 2012 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, на 1/2 частину земельну ділянку № 20А по вул.. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 0,0967 га (кадастровий номер -02-0160003), з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, які були видані ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, померлого 19 грудня 2007 року; визнано частково недійсними договори: купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння № 20-А по вул. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області та купівлі-продажу ? частини земельної ділянки № 20-А по вул..Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 0,0967 га (кадастровий номер -02-0160003), з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, укладені 10 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 20-А по вул.. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області та визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки № 20-А по вул.. Верхній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області загальною площею 0,0967 га (кадастровий номер -02-0160003), з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_6 помер 19 грудня 2007 року. Після його смерті, ОСОБА_4 продовжувала проживати в зазначеному домоволодінні. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися з заявами про прийняття спадщини до Новомосковської районної державної нотаріальної контори.

27 листопада 2012 року ОСОБА_3, як донька ОСОБА_6 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку в цілому та 10 грудня 2012 року уклала з ОСОБА_8 спірні договори купівлі-продажу.

Залишаючи без змін вищезазначене рішення, апеляційний суд Дніпропетровської області в своїй ухвалі від 19 лютого 2015 року (провадження № 22-ц/774/202/15) встановив, що ОСОБА_4 з ОСОБА_6 у період з 2001 року до грудня 2007 року перебували у фактичних шлюбних відносинах і проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також вели спільно господарство. В будь-якому іншому шлюбі вони не перебували.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Згідно з п.1 розділу VІІ Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обовязки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч.1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З вказаного вбачається, що встановлення фактів проживання однією сімєю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено.

За положеннями ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2015 року вже встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по день смерті, рішення не скасовано та набрало законної сили, проте суд в порушення ч.2 ст. 205 ЦПК України не закрив провадження в цій частині.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, необхідно враховувати правила ч.2 ст. 3 СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності ЦК (п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадщину від 30.05.2008 року №7).

Згідно з розясненнями в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування від 30.05.2008 року № 7 справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК; спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. У пяту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. У пяту чергу право на спадкування за законом також одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сімї. Утриманцями слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка при досягненні відповідно 55 і 60 років, інвалідів I, II і III груп), яка не була членом сімї спадкодавця, але не менш як пять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування; п.21 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст. 3 СК про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сімї, тощо. Правила ст..1264 ЦК не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сімї та дитячі будинки сімейного типу. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст..1259 цього Кодексу.

За ч.2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно змісту вказаної норми закону, при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на предявлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження: прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Системний аналіз наведених вимог законодавства вказує на те, що для задоволення позову вказаної категорії необхідна наявність всіх пяти вищезазначених обставин.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не довів перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані, оскільки сам факт хвороби та його похилий вік не свідчить про ці обставини. Таким чином, відсутні підстави для одержання позивачем права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом після її смерті.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляції щодо відсутності підстав для зміни черговості, оскільки у справі не встановлена вся сукупність обставин, визначених ст.1259 ЦК України, для зміни черговості спадкування за законом та вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в цій частині відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити, а рішення суду першої інстанції на підставі п.3, 4 ст. 309 ЦПК України скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш ИЛ А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2015 року скасувати в частині задоволених позовних вимогах та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, усунення від права на спадкування, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Судді