Провадження № 2/127/1514/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: судді Бойка В.М.,

за участю секретаря Ревтюх О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, суд -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним з вимогами визнати удаваним договір позики, посвідчений 1 червня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим №277, визнати недійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 120 000 грн. з обовязком передати дарунок у майбутньому, після продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла 12червня 2016 року, як такого що вчинений проти справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску з боку ОСОБА_4.

Позов мотивований тим, що 01 червня 2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_3 посвідчено договір позики, згідно якого ОСОБА_2, позикодавець, передає у власність ОСОБА_1, позичальникові, на умовах повернення в строк до 01 червня 2017 року грошові кошти у сумі 120000,00 грн. В той же день ОСОБА_2 була написана розписка, згідно якої вона, представляючи інтереси ОСОБА_5, згідно довіреності НАН 454364 від 29.05.2015 р., укладає договір позики НАМ 422295 від 01.06.2015 року та зобовязує ОСОБА_1 сплатити їй кошти згідно укладеного договору тільки після продажу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, згідно домовленості виплати за її частку будинку по вищезазначеній адресі. Позивач вважає нотаріальний договір позики є удаваним, оскільки кошти за вказаним договором позики ніколи не передавалися, а також сторони, укладаючи договір позики, мали на меті нотаріально оформити намір ОСОБА_1 передати ОСОБА_5 в майбутньому, після продажу будинку, грошові кошти в сумі 120000,00 грн.

Позивач вважає, що насправді 01 червня 2015 року було укладено договір дарування грошових коштів з обовязком передати дарунок в майбутньому. Цей договір було укладено проти волі ОСОБА_1, оскільки укладався він під впливом насильства, а саме психологічного тиску з боку ОСОБА_2

Вищезазначене і стало підставою для звернення позивача до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових пояснень, поданих під час розгляду справи.

Відповідач надіслала на адресу суду письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та просила розглядати справу у її відсутності. Відповідач зазначила, що між нею та ОСОБА_1 01 червня 2015 року укладено договір позики, у відповідності до якого, вона передала ОСОБА_1 120000,00 грн. з умовою повернення до 01 червня 2017 року, договір був посвідчений нотаріусом. Згідно п. 1 вказаного договору грошові кошти в повному обсязі були передані до підписання цього договору. Розписку від 01 червня 2015 року ОСОБА_2 писала за бажанням та під диктовку ОСОБА_1 Розписка є додатковою угодою, що регламентує строк повернення коштів. Ця розписка встановлює не права і обовязки ОСОБА_2, а ОСОБА_1 укладаючи договір позики вона діяла від свого імені і в своїх інтересах, а не в інтересах ОСОБА_5І та її спадкоємців.

Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Судом встановлено, що ОСОБА_4 після укладення шлюбу змінила прізвище ОСОБА_2. (а.с. 54, т.1, )

1 червня 2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_3 за реєстровим №277 посвідчено договір позики, згідно п. 1 якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 120000,00 грн. які він зобовязується повернути. Передачу грошей у повному обсязі здійснено до підписання цього договору. Згідно п. 2 цього договору позичальник зобовязується повернути кошти у строк до 01 червня 2017 року. (а.с. 9-, т.1)

1 червня 2015 року ОСОБА_2 власноруч написана розписка, згідно якої вона, представляючи інтереси ОСОБА_5, згідно довіреності НАН 454364 від 29.05.2015, укладає договір позики НАМ 422295 від 01.06.2015, зобовязує ОСОБА_1, сплатити їй кошти згідно укладеного договору тільки після продажу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, згідно з домовленістю виплати за її частку будинку по вищевказаній адресі (а.с. 10, т.1).

Суд бере до уваги, що в розписці від 01червня 2015 року ОСОБА_2 зазначає, що представляє інтереси ОСОБА_5 згідно довіреності НАН 454364 від 29.05.2015, укладає договір позики НАМ 422295.

Приватним нотаріусом ОСОБА_6 29 травня 2015 року за реєстровим №686 посвідчена довіреність для виконання усного договору доручення, якою ОСОБА_5 уповноважує ОСОБА_2 представляти її інтереси з будь-яких питань, які її стосуватимуться (а.с. 11- т.1). Для посвідчення договору доручення приватним нотаріусом використано бланк нотаріального документу серії НАН за № 454364. Згідно вказаної довіреності ОСОБА_2 мала повноваження в тому числі укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру(купівлі-продажу, міни т.п.), представляти інтереси в судах всіх рівнів з усіма правами, наданими законом позивачу, підписувати та подавати апеляційні скарги.

У звязку з хворобою та похилим віком ОСОБА_5 довіреність підписана ОСОБА_7. У звязку з станом здоровя та похилим віком ОСОБА_5 довіреність підписана за місцем її проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що розписка є додатковою угодою, та встановлює лише права та обовязки позивача, оскільки в розписці від 01 червня 2015 року ОСОБА_2 пише про домовленість щодо виплати коштів за частку в будинку. Отже між сторонами існувала інша домовленість, ніж та, яка була відображена в нотаріальному договорі позики.

В розписці відповідачка зобовязує позивача передати кошти згідно укладеного договору позики тільки після продажу будинку за адресою: АДРЕСА_3, згідно з домовленістю виплати за частку будинку по вищезазначеній адресі.

Згідно довідки про коло спадкоємців №431/02-14 від 28 березня 2017 року Друга вінницька державна нотаріальна контора повідомляє, що згідно матеріалів спадкової справи № 366/2014 після смерті ОСОБА_8, померлого 20 листопада 2014 р. подані наступні заяви: заява про прийняття спадщини подана сином померлого ОСОБА_1А.(заява надійшла 26.11.2014 року за №866/02-14); заява про прийняття спадщини та про виділення частки у спільному сумісному майні подружжя подана дружиною померлого ОСОБА_9 (заява надійшла 22.04.2015р. за №298); заява про відмову від спадщини на користь сина померлого ОСОБА_1 подана матірю померлого ОСОБА_5 (заява надійшла 09.12.2014 р. за №862) (а.с. 13-14.).

27 квітня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області постановлено ухвалу про визнання мирової угоди між ОСОБА_9 та ОСОБА_1, ОСОБА_5 від 27.04.2015 року згідно якої: встановлено факт проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_8; визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/3 частку від 11/50 частки житлового будинку № 79, квартира № 1 по вул. Г. Успенського у м. Вінниці; визнано за ОСОБА_1 2/3 частки від 11/50 частки житлового будинку № 79, квартира № 1 по вул. Г. Успенського у м. Вінниці 79 (а.с.15-16, т.1). Дана ухвала набула законної сили 06 травня2015 року.

Мирову угоду від імені відповідача ОСОБА_5 підписав представник за довіреністю - ОСОБА_1 (а.с. 17, т.1)

Суд погоджується з доводами позивача, щодо того, що дійсні наміри сторін при укладенні договору були спрямовані на передачу ОСОБА_1 ОСОБА_2, яка діяла в інтересах ОСОБА_5 коштів у розмірі 120000,00 грн. в майбутньому, після продажу будинку, який належав померлому ОСОБА_8, і які ОСОБА_2 називає компенсацією за частку в будинку, на який відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_8 та згодом ця частка в будинку була поділена між ОСОБА_1 та цивільною дружиною померлого ОСОБА_9 з визнанням за ними часток у праві власності на будинок. Оскільки ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті батька, ОСОБА_8, а ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини на користь сина померлого ОСОБА_1, то в силу норми ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина, яка складалася з частки будинку № 79, кв. 1 по вул. Г.Успенського у м. Вінниці, належала ОСОБА_1 з дня відкриття спадщини.

Оскільки ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2015 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на частку вищезазначеного будинку, то кошти отримані від продажу частки такого будинку будуть власністю ОСОБА_1

Суд приходить до переконання, що в дійсності ОСОБА_2, як діяла в інтересах ОСОБА_5, та ОСОБА_1А укладено договір дарування грошових коштів у розмірі 120000,00 грн. з обовязком передати дарунок ОСОБА_5 в майбутньому, після продажу будинку за адресою: АДРЕСА_3.

Судом, з метою повного та обєктивного розгляду справи допитувались свідки.

Позивач, допитаний в судовому засіданні як свідок, пояснив, що 20 листопада 2014 року помер його батько ОСОБА_8 Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 були його мати ОСОБА_5 та син - ОСОБА_1

Він прийняв спадщину після смерті батька шляхом подання заяви до нотаріальної контори. ОСОБА_5 подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_8 на користь сина померлого - ОСОБА_1 Взимку 2015 року до Вінницького міського суду Вінницької області звернулася ОСОБА_9 з позовом до нього та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності. 27 квітня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області постановлено ухвалу про визнання мирової угоди між ОСОБА_9 та ОСОБА_1, ОСОБА_5 Т І. згідно якої: встановлено факт проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_8; визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/3 частку від спадкового будинку, а за ОСОБА_1 - 2/3 частки ОСОБА_5 брала участь в цивільній справі за позовом ОСОБА_9 через свого представника за довіреністю ОСОБА_1А Дочка ОСОБА_5 та матір ОСОБА_2 - ОСОБА_10 активно цікавилася у нього ходом цієї цивільної справи, дзвонила телефоном з Донецька. 25 травня 2015 року ОСОБА_2, зателефонувала позивачу і повідомила, що вона перебуває у Вінниці і хоче з ним поговорити про сімейні справи. Вони зустрілися в кафе і вона повідомила, що хоче отримати частину грошей за частку ОСОБА_5 у спадковому майні після смерті батька позивача, оскільки відповідачка також є онукою ОСОБА_5 Крім того, вона заявила, що гроші потрібні на догляд та лікування ОСОБА_5 Позивач відмовився від цієї пропозиції, але повідомив, що готовий повністю утримувати ОСОБА_5 до смерті та повністю покрити витрати на поховання. Через кілька днів після цього, але до підписання договору позики 01.06.2015 року, ОСОБА_2 приходила до позивача на роботу, розпитувала про нього заступника начальника установи ОСОБА_11 Хоча мала номер мобільного телефону позивача та знала місце його проживання. Проте в цей день не зателефонувала йому. 31 травня 2015 року відповідачка зателефонувала позивачу ввечері і запропонувала 01 червня 2015 року прийти до нотаріуса ОСОБА_3 для вирішення питання про гроші для ОСОБА_5 та в разі необхідності складання розписки. Позивач відмовився, проте ОСОБА_2 відправила йому СМС-повідомлення з номером цивільної справи за позовом ОСОБА_9 до нього та ОСОБА_5, по якій нещодавно судом постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди. ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1, що якщо він не напише розписку, що після продажу будинку за адресою: м. Вінниця, Г.Успенського, 79, він не віддасть їй частину грошей, вона буде оскаржувати ухвалу суду від 27 квітня 2015 року. Зранку 01 червня 2015 ОСОБА_1 зателефонував троюрідній сестрі ОСОБА_12 і попросив поїхати з ним до нотаріуса ОСОБА_3 ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_13 та ОСОБА_12, чекали в відповідача в кафе «Терра Маре» в районі Поділля м. Вінниці. Вона приїхала з якимось чоловіком на машині. ОСОБА_1А, ОСОБА_2 зайшли до нотаріуса, а ОСОБА_12 чекала їх в кафе. У нотаріуса ОСОБА_2 знов почала вимагати гроші за частку ОСОБА_5 та повідомила, що ОСОБА_7 (жінка у якої жила ОСОБА_5, і яка її доглядала) підписала від імені ОСОБА_5 довіреність для оскарження ухвали суду про затвердження мирової угоди. ОСОБА_2 зателефонувала ОСОБА_7 з свого телефону і остання підтвердила, що підписала довіреність від імені ОСОБА_5 ОСОБА_2 повідомила, що ознайомилась зі справою в суді, показала апеляційну скаргу на ухвалу суду та погрожувала, що в понеділок подасть її інтересах ОСОБА_5, яка є старою та немічною, яку ОСОБА_1 ввів в оману, і яка не усвідомлювала, на що видає довіреність про ведення її справ в суді та на відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 Погрожувала ОСОБА_1, що буде скаржитися по місцю його роботи, а також в прокуратуру. А також погрожувала, що буде добиватися накладення арешту на будинок. Під тиском погроз ОСОБА_1 погодився віддати гроші ОСОБА_5 за її частку в будинку після його продажу.

Проте нотаріус сказала, що вона не має повноважень на посвідчення розписки та запропонувала укласти договір позики. ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_13 почали відмовлятися, бо ніяких грошей не позичають. ОСОБА_2 знов почала погрожувати. Спори щодо укладення договору в нотаріальній конторі тривали близько двох годин. ОСОБА_13 ходила порадитися до ОСОБА_12

Після повернення ОСОБА_13 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ще довго сперечалися щодо суми, яку ОСОБА_1 має сплатити, ОСОБА_2 хотіла 6000 доларів, домовились про 120 000 грн.

ОСОБА_1 і ОСОБА_13 відмовлялися укладати договір позики, оскільки пояснювали, що реально не позичають коштів. ОСОБА_2 пообіцяла, що напише розписку, в якій буде вказано, що ці кошти ОСОБА_1 після продажу будинку буде зобовязаний віддати ОСОБА_5 як компенсацію її частки в спадковому будинку.

Лише після цього договір позики був підписаний, а ОСОБА_2 написала розписку в присутності нотаріуса. Ніяких коштів ОСОБА_2 ОСОБА_1 не передавала ні 01 червня 2015 року, ні до цього дня. Потреби позичати кошти у ОСОБА_1 на той час взагалі не було. Погрози ОСОБА_2 на той час позивач сприймав як реальні, вважав, що судовий спір негативно вплине на здоровя ОСОБА_5, побоювався пліток сусідів ОСОБА_5, скарг по місцю роботи, не бажав стати учасником нового судового спору, оскільки не мав коштів на адвоката та хотів по швидше продати свою частку в спадковому будинку після смерті батька.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що ввечері 31 травня 2015 року ОСОБА_1 зателефонувала ОСОБА_2 ОСОБА_1 сказав свідку, що ОСОБА_2 вимагає, щоб вони зявилися 01 червня 2015 року до нотаріуса, щоб вирішити питання щодо грошових коштів та утримання ОСОБА_5 Коли ОСОБА_1 відмовився, ОСОБА_2 надіслала СМС-повідомлення з номером судової справи та пригрозила, що подасть апеляційну скаргу від імені ОСОБА_5

Зранку 01 червня 2015 року свідок разом з чоловіком ОСОБА_1 та його троюрідною сестрою ОСОБА_12 приїхали до офісу приватного нотаріуса ОСОБА_3 та чекали приїзду ОСОБА_2 в кафе.

Свідок пояснила, що у ОСОБА_1 ніколи не було наміру позичати кошти у своєї

троюрідної сестри ОСОБА_2 В присутності свідка в нотаріальній конторі ОСОБА_2О не передавала коштів ОСОБА_1 Навпаки, ОСОБА_2 почала вимагати оформити зобовязання ОСОБА_1 передати їй після продажу будинку за адресою: м. Вінниця, вул. Г.Успенського, 79/1 грошові кошти за частку ОСОБА_5 у спадщині після смерті сина. ОСОБА_1 відмовлявся. ОСОБА_2 йому погрожувала, що оскаржить ухвалу суду про затвердження мирової угоди та показала довіреність, видану ОСОБА_5 для представлення її інтересів. ОСОБА_2 також погрожувала писати скарги на ОСОБА_1 до прокуратури та по місцю роботи, що він скористався хворобою ОСОБА_5 та обманув її. Погрожувала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не зможуть продати будинок, оскільки судом буде накладений арешт.

В нотаріуса свідок, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували близько двох годин, оскільки сперечалися щодо суми коштів, які мають бути передані ОСОБА_1 після продажу будинку. Врешті домовилися щодо суми у 120000,00 грн. Свідок не хотіла надавати письмову згоду своєму чоловіку на укладення договору позики. Плакала, пояснюючи, що такий договір укладати не можна, оскільки кошти реально не позичаються.

ОСОБА_1 переконав її надати письмову згоду на укладення договору позики після того, як ОСОБА_2 погодилась написати розписку, в якій пояснить, що ці кошти насправді будуть передані ОСОБА_5І після продажу успадкованого будинку. ОСОБА_1 переконав свідка, що не потрібно допускати апеляційного оскарження ухвали суду. І якщо ОСОБА_5 видала довіреність ОСОБА_2 на представництво у суді її інтересів, то ОСОБА_1 згоден віддати ОСОБА_5 120 000,00 грн. після продажу будинку.

Після нотаріального посвідчення договору в офісі нотаріуса ОСОБА_2 написала розписку, яка є в матеріалах цивільної справи.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що є троюрідною сестрою позивача і відповідача. ЇЇ мати ОСОБА_14 на прохання ОСОБА_1 доглядала у себе вдома бабусю позивача ОСОБА_5 після смерті її сина, ОСОБА_8

01 червня 2015 року, зранку їй подзвонив ОСОБА_1 та попросив поїхати з ним до нотаріуса. ОСОБА_1 пояснив їй, що до нотаріуса він їде на прохання ОСОБА_2, яка вимагає складення розписки про зобовязання ОСОБА_1 передати кошти після продажу будинку у м. Вінниці. В нотаріальній конторі вона присутня не була.

Свідок, ОСОБА_1 та ОСОБА_13 чекали ОСОБА_2 в кафе біля офісу нотаріуса. Коли ОСОБА_2 приїхала на машині, то ОСОБА_1, ОСОБА_13 та ОСОБА_2 одразу зайшли до офісу нотаріуса.

Через кілька днів після підписання ОСОБА_1 договору позики свідку зателефонувала її мати, ОСОБА_7, та попросила привезти до ОСОБА_5 нотаріуса з Немирова для скасування довіреності, яку ОСОБА_7 підписала від імені ОСОБА_5

Свідок домовилась з нотаріусом та привезла її з м. Немирова до с. Ковалівка, де жила ОСОБА_5 у ОСОБА_7

Також свідок зазначила, що ОСОБА_1 дуже мяка і неконфліктна людина.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона двоюрідна тітка позивача та відповідача. Після смерті ОСОБА_8 на прохання ОСОБА_1 взяла до себе додому ОСОБА_5 та доглядала її.

Коли ОСОБА_2 привезла нотаріуса в с. Ковалівка, то на прохання ОСОБА_2 свідок підписала довіреність від імені ОСОБА_5

ОСОБА_5 свідомо відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті сина, ОСОБА_1, на користь ОСОБА_1, який її матеріально підтримував та піклувався про неї. Свій будинок у с. Війтівці вона вирішила заповісти ОСОБА_2

ОСОБА_2 телефонувала свідку і сказала, що вони у нотаріуса та попросила підтвердити ОСОБА_1, що свідок від імені ОСОБА_5 підписала довіреність. На запитання ОСОБА_1 чи підписала вона довіреність, свідок дала ствердну відповідь.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомив, що в травні 2015 року був керівником ОСОБА_1 Він памятає, що в травні 2015 року, здійснювалася перевірка їх установи, ОСОБА_1 був у відрядженні. В цей час до установи приходила молода жінка, яка назвалася сестрою ОСОБА_1 та розпитувала про нього. Коли свідок розказав про це ОСОБА_1, він дуже розхвилювався з цього приводу.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні відмовилась дати відповідь на запитання, хто з сторін звернувся до неї та з якого саме питання. Свідок пояснила, що вийшла на роботу у свій вихідний день(субота)для укладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Свідок повідомила, що в її офісі відсутня кімната для переговорів та передачі грошових коштів. На запитання чи передавалися грошові кошти за оспорюваним договором позики в її присутності свідок відповіла, що за жодним договором позики, який вона посвідчує, кошти в її присутності не передаються.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що була цивільною дружиною ОСОБА_8, батька ОСОБА_1

У вересні 2016 року свідок разом з ОСОБА_1 поїхала до с. Війтівці. Оскільки вони продали будинок, колись придбаний свідком та померлим ОСОБА_8, та приїхали забрати деякі речі. Коли вони зайшли до будинку, то побачили там ОСОБА_10, матір ОСОБА_2О, та саму ОСОБА_2 Ті одразу почали сваритися до ОСОБА_1, що він їх обманув та не повідомив про продаж будинку. Свідок чула, як ОСОБА_2 сказала, що ОСОБА_1 грошей в неї не позичав, але оскільки він підписав нотаріальний договір, то поверне їй кошти, як написано в договорі.

ст. 6 ЦК України встановлено, що, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України.

ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

ч.1 ст. 628 ЦК України, встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ч. 2 цієї статті якщо буде встановлено, що правочин, який вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно пункту 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його не дійсним.

Таким чином, суд приходить до переконання, що договір позики від 01 червня 2015 року є удаваним та укладений сторонами для приховання іншого правочину, який насправді вчинили сторони. Розписка, написана ОСОБА_2 дає можливість встановити справжню суть укладеного правочину та волевиявлення сторін.

В розписці від 01червня 2015 року ОСОБА_2 зазначає, що представляє інтереси ОСОБА_5 згідно довіреності НАН 454364 від 29.05.2015, укладає договір позики НАМ 422295.

Приватним нотаріусом ОСОБА_6 29 травня 2015 року за реєстровим №686 посвідчена довіреність для виконання усного договору доручення, якою ОСОБА_5 уповноважує ОСОБА_2 представляти її інтереси з будь-яких питань, які її стосуватимуться (а.с. 11, т.1). Для посвідчення договору доручення приватним нотаріусом використано бланк нотаріального документу серії НАН за № 454364. Згідно вказаної довіреності ОСОБА_2 мала повноваження в тому числі укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру(купівлі-продажу, міни т.п.), представляти інтереси в судах всіх рівнів з усіма правами, наданими законом позивачу, підписувати та подавати апеляційні скарги.

У звязку з хворобою та похилим віком ОСОБА_5 довіреність підписана ОСОБА_7. У звязку з станом здоровя та похилим віком ОСОБА_5 довіреність підписана за місцем її проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суд критично ставиться до твердження відповідачки про те, що розписку вона писала під диктовку позивача, оскільки позивач на час написання розписки не мав копії довіреності та не міг диктувати відповідачу реквізити нотаріального бланку довіреності.

Суд погоджується з доводами позивача, що зазначення відповідачем в розписці серії та номеру нотаріального бланку договору позики свідчить про те, що розписка написана після підписання договору позики, а зазначення серії та номеру нотаріального бланку довіреності від 29 травня 2015 року.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що розписка є додатковою угодою, та встановлює лише права та обовязки позивача, оскільки в розписці від 01 червня 2015 року ОСОБА_2 пише про домовленість щодо виплати коштів за частку в будинку. Отже між сторонами існувала інша домовленість, ніж та, яка була відображена в нотаріальному договорі позики.

В розписці відповідачка зобовязує позивача передати кошти згідно укладеного договору позики тільки після продажу будинку за адресою: АДРЕСА_3, згідно з домовленістю виплати за частку будинку по вищезазначеній адресі.

Тобто дійсні наміри сторін були спрямовані на передачу ОСОБА_1 ОСОБА_2, яка діяла в інтересах ОСОБА_5 коштів у розмірі 120000,00 грн. в майбутньому, після продажу будинку, який належав померлому ОСОБА_8, і які ОСОБА_2 називає компенсацією за частку в будинку, на який відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_8 та згодом ця частка в будинку була поділена між ОСОБА_1 та цивільною дружиною померлого ОСОБА_9 з визнанням за ними часток у праві власності на будинок.

Оскільки ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті батька, ОСОБА_8, а ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини на користь сина померлого ОСОБА_1, то в силу норми ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина, яка складалася з частки будинку № 79, кв. 1 по вул. Г.Успенського у м. Вінниці, належала ОСОБА_1 з дня відкриття спадщини.

Крім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2015 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на частку вищезазначеного будинку, то кошти отримані від продажу частки такого будинку будуть власністю ОСОБА_1

Суд приходить до переконання, що в дійсності ОСОБА_2, як діяла в інтересах ОСОБА_5, та ОСОБА_1А укладено договір дарування грошових коштів у розмірі 120000,00 грн. з обовязком передати дарунок ОСОБА_5 в майбутньому, після продажу будинку за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 718 цього Кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші.

Згідно ч. 3 ст. 719 ЦК України договір дарування з обовязком передати дарунок в майбутньому укладається у письмовій формі. Згідно ч. 5 цієї статті договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 723 ЦК України договором дарування може бути встановлений обовязок дарувальника передати дарунок обдарованому в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини.

29 травня 2015 року ОСОБА_2 подала до Вінницького міського суду Вінницької області заяву про видачу рішення по цивільній справі № 127/2703/15-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна обєктом спільної сумісної власності та визнання права власності (а.с. 18, т.1)).

05 червня 2015 року приватний нотаріус ОСОБА_6 на підставі заяви ОСОБА_5 внесла запис до Єдиного реєстру довіреностей про припинення дії довіреності від 29 травня 2015 року, за номером у реєстрі нотаріальних дій 686, бланк НАН 454364, що доводиться витягом № 29019178 від 05 червня 2015 року (а.с.12, т.1).

Згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ № 361842 ОСОБА_5 померла 13 червня 2016 року у віці 88 років в с. Ковалівка Немирівського району Вінницької області. (а.с. 20, т.1))

Згідно пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак необовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Отже, суд приходить до переконання, що в момент вчинення правочину позивач знаходився під психологічним впливом відповідача на його волю з метою примусити позивача вчинити правочин. Позивач, вчиняючи правочин, сприймав погрози відповідача як реальні і вважав, що його відмова від вчинення правочину може спричинити шкоду його законним інтересам та інтересам ОСОБА_5

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Питання стягнення судових витрат суд вирішує згідно ст. 88 ЦПК України .

Керуючись ст.ст. 3, 16, 202,203, 215, 231, 235, 237, 241, 717-720, 723, 1046, 1051, 1268 ЦК України, п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ст.ст.60, 88, 208 ,209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати удаваним договір позики, посвідчений 1 червня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим №277, визнати недійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 120 000 грн. з обовязком передати дарунок у майбутньому, після продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4, укладений ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла 12 червня 2016 року, як такого що вчинений проти справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску з боку ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 (мешкає за адресою: АДРЕСА_5, ід.номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 551,20 грн..

Стягнути з ОСОБА_4 (мешкає за адресою: АДРЕСА_6, ід.номер НОМЕР_1) на користь держави судовий сбір в сумі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя