Номер провадження: 22-ц/785/983/17
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Станкевича В.А.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

встановила:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом і просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (код 37243279) на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/10862/14 про поновлення на роботі у сумі 12846,65 гривень.

При цьому позивач посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2014 року поновлено ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал», стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на її користь 66467,45 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2000,00 грн. моральної шкоди. Також допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць у розмірі 12846,65 грн.

На виконання даного рішення 26.11.2014 року було видано виконавчий лист, а наказ про поновлення ОСОБА_2 на роботі виданий лише 29.12.2014 року, що позивач вважає порушенням своїх законних прав, відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України якою встановлюється негайне виконання рішення про поновлення на роботі.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском позовної давності.

На вказане рішення суду представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанцій правильно були встановлені наступні обставини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2014 року поновлено ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал», стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на її користь 66467,45 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2000 грн моральної шкоди. Також допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць у розмірі 12846,65 грн.

Матеріали справи не містять дані про те, що суд першої інстанції досліджував матеріали справи №522/10862/14 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, а тому колегія суддів витребувала цю справу на дослідження в судовому засіданні.

З матеріалів витребуваної справи №522/10862/14 вбачається, що на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2014 року, представник позивача звернувся 03.12.2014р. до суду із заявою про видачу виконавчого листа в частині негайного поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць у розмірі 12846,65 грн., який отримав 04.12.2014р. (а.с.196-197).

Дійсно, ні матеріали цієї справи, ні матеріали витребуваної справи не містять доказів відкриття виконавчого провадження на виконання вказаного рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі, та доказів того, що ОСОБА_2, або її представник, зверталися до виконавчої служби або безпосередньо до відповідача із заявою, рішенням чи виконавчим листом про поновлення її на роботі.

При цьому з матеріалів витребуваної справи вбачається, що відповідач ще 10.12.2014р. отримав на свою електронну адресу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2014 року, про що представник зазначив у своїй заяві про поновлення строку на оскарження цього рішення (а.с. 211), але поновив позивача на роботі тільки 29.12.2014 року, тобто через 12 робочих днів, що позивач обґрунтовано вважає порушенням своїх законних прав, передбачених ч.5 ст. 235 КЗпП України якою встановлюється негайне виконання рішення про поновлення на роботі.

Представник відповідача не змогла надати відповідь на питання про таке тривале порушення норм законодавства щодо негайного виконання рішення про поновлення позивача на роботі.

Водночас судом першої інстанції правильно було встановлено, що відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, у разі наявності трудового спору, працівник може звернутися до суду з позовом в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивач була поновлена на роботі 29.12.2014 року, то останнім днем подачі позову є 29.03.2015 року, однак позивач звернувся до суду лише в липні 2015 року, не ставлячи питання про поновлення строків позовної давності.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що заявлене відповідачем застосування позовної давності до вимог ОСОБА_2 має бути прийняте до уваги судом, оскільки наявний факт пропуску позивачем такого строку, а питання про поновлення даного строку не ставиться.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив в мотивувальній частині свого рішення зайве посилання ще й на необґрунтованість вимог позивача, оскільки рішення повинно містити тільки висновок про відмову в позові або за необґрунтованістю, або, якщо позов обґрунтований, але пропущена позовна давність, то за пропуском позовної давності, що і наявно по даній справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільного-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском позовоної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Посилання на те, що позовна давність не застосовується по справам щодо стягнення заробітної плати не можуть бути взяті до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не входять до складу фонду заробітної плати згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, стягнення середнього заробітку при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника не відноситься до фонду оплати праці, з позовом ОСОБА_2 звернулася у липні 2015 року, право на пред'явлення цієї вимоги у позивача виникло з моменту, коли вона дізналася про порушення свого трудового права, тобто з 29.12.2014 року, а тому, на підставі наведених норм матеріального права суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді П.М. Черевко

В.А. Станкевич