Справа № 465/4737/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/5769/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання часток в праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися з позовом до ОСОБА_2 про визначення часток та визнання права власності на спадкове майно у якому просили:

визначити, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 становила ? частини;

визначити за ОСОБА_5 право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року;

визначити за ОСОБА_6 право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті його дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках витрати на правову допомогу в розмірі 4000 гривень та витрати понесені на сплату судового збору (а.с.1-6).

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_7 позовні вимоги уточнила і просила суд із врахуванням залучення як співвідповідача у справі ОСОБА_4 визначити, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 становила 1/4 частини;

визнати за ОСОБА_5 право власності на 3/32 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті її дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року;

визнати за ОСОБА_6 право власності на 3/32 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року;

стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 витрати понесені на сплату судового збору в розмірі 1116,42 грн.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2017 року позов частково задоволено.

Визначено, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 становила 1/4 частини;

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/32 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті її дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 3/32 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 275,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., а всього разом 1275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 275,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., а всього разом 1275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 275,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., а всього разом 1275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 275,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., а всього разом 1275,60 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилаються на те, що ні договором від 21червня 2016р., ні протоколом до даного договору не встановлено, який розмір гонорару та в якому порядку такий гонорар має бути сплачено Клієнтами на користь Адвоката.

Крім цього вказують, що в тексті договору відсутні будь-які умови про те, що виконання даного договору одним з Клієнтів вважається виконанням цього договору обома Клієнтами, чи те, що зобов'язання Клієнтів за цим договором є солідарним.

Зазначають, що договором від 21 чернвя 2016р. не передбачено солідарний обов'язок Клієнтів сплатити гонорар Адвокату, сплата суми гонорару, визначеної проколом до вказаного договору, повинна здійснюватися обома Клієнтами в рівних частках. В той же час, гонорар за договором від 21червня 2016р. позивач ОСОБА_6 не сплатив взагалі, а позивач ОСОБА_5 сплатила гонорар в розмірі 4000 грн., що перевищує розмір частки гонорару, який підлягав до сплати цим позивачем.

Максимальний розмір витрат на правову допомогу в частині складення позовної заяви згідно їх розрахунків становить 2320 грн. ((1450х0,4)х 4 год.).

Однак, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції зобов'язаний був виконати вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України і стягнути з відповідачів на користь позивачів понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відтак, внаслідок неповного та однобічного з'ясування вищенаведених обставин справи, суд першої інстанції вимог вказаної норми процесуального права не виконав.

Просять рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2017 рокузмінити в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, стягнувши з позивачів на користь відповідачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог і стягнути з позивачів на користь відповідача ОСОБА_2 понесені нею та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачам відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як віно установлено судом першої інстанції, 05 квітня 2015 року помер ОСОБА_9, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть (а.с.27) та після смерті якого відкрилась спадщина на майно, а саме 3/8 частини квартири АДРЕСА_5.

Відповідач ОСОБА_2 та позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до Першої львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом.

Як убачається з копії постанов державного нотаріуса Першої львівської державної нотаріальної контори від 29.06.2016 року (а.с.32-33), ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом по 3/32 частини квартири АДРЕСА_6, кожному, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та частки мають бути визначені або за заявою всіх живих співвласників квартири, або, у випадку, якщо такої заяви інші співвласники не надають, рішенням суду про визнання за померлими відповідної частини в праві спільної сумісної вартості на квартиру.

Із копії свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.51) вбачається, що вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4.

Після смерті ОСОБА_10, на підставі угоди про розподіл спадкового майна від 30 липня 1998 року засвідченою ОСОБА_12 державним нотаріусом Пятої львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованою в реєстрі за № 3364, було зареєстровано право власності по 1/8 частині квартири на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с.52).

Спадкове майно ОСОБА_9, складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_5 на праві спільної сумісної власності та 1/8 частини квартири на праві спільної часткової власності згідно реєстраційного посвідчення управління ЖКГ Львівської ОДА Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 20.08.1998 року за № 2/4626.

Враховуючи наведене, ту обставину, що на підставі вищевказаного реєстраційного посвідчення управління ЖКГ Львівської ОДА Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 20.08.1998 року за № 2/4626 ОСОБА_9 належить на праві спільної часткової власності 1/8 зазначеної квартири, у спільній сумісній власності ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 залишились 3/4 частини вказаної квартири, та виходячи з презумпції рівності часток кожного із співвласників, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 належало по 1/4 частині у праві спільної сумісної власності на вказане майно.

З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції визнав уточнені позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню, а тому визначив, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 становила 1/4 частини та визнав за ОСОБА_5 право власності на 3/32 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті її дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року та визнав за ОСОБА_6 право власності на 3/32 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його дідуся ОСОБА_9, який помер 05 квітня 2015 року.

Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржується.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не погоджуються з рішенням суду в частині розподілу судових витрат на правову допомогу та стягнення судового збору.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України. За змістом ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Як передбачено ч.1 ст. 40 та ч.4 ст.42 ЦПК України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», правову допомогу може надавати адвокат, як представник, повноваження адвоката як представника посвідчується ордером або договором.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнта. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини справи. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України має бути встановлено, що позов підлягає до задоволення, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов»язаний оцінити рівень адвокатських послуг, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а й також чи сума їх була обґрунтованою.

Суд не зобов«язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський су з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04,п.269.

Відповідно до п.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 року, витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви,надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Судові витрати здійсненні позивачами на правову допомогу у справі, підтверджуються наступними документами: договором про надання правової допомоги № 17/08 від 21 червня 2016 року; протоколом до договору про надання правової допомоги від 22 червня 2016 року; розрахунком розміру гонорару адвоката від 22 червня 2016 року; квитанцією до прибуткового касового ордера від 22 червня 2016 року; належним чином завіреними копіями свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та витягу є Єдиного реєстру адвокатів України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки 21 червня 2016 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_7 був укладений договір про надання правової допомоги № 17/08 (а.с.10-11) та в подальшому було укладено протокол погодження гонорару, згідно з яким вартість, наданих послуг адвокатом ОСОБА_7 юридичних послуг становить 4000 грн. (а.с.13) та 22 червня 2016 року було здійснено оплату за правову допомогу у розмірі 4000 грн. (через ОСОБА_3), що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера (а.с15), а тому слід стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу по 1000 грн. з кожного, та з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу по 1000 грн. з кожного.

Стягнення такої суми за правову допомогу є обґрунтованим враховуючи складність справи, кваліфікацію адвоката та час затрачений на надання юридичної консультації, ознайомлення з матеріалами спадкової справи у нотаріальній конторі, підготовку позовної заяви, участь в судових засіданнях 27 жовтня 2016 року, 23 листопада 2016 року, 28 лютого 2017 року,01 серпня 2017 року.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір»передбачено, судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 цього ж Закону судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Як вбачається із квитанцій (а.с.7-8), позивачами було сплачено судовий збір при поданні позовної заяви по 551,21 грн. кожним, однак представник позивача просила суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 витрати понесені на сплату судового збору в розмірі 1116,42 грн., що не відповідає сумі підтверджуючим документальним витратам.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, суд стягнув з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на сплату судового збору по 275,60 грн. з кожного, та з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору по 275,60 грн. з кожного.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 січня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_13