Провадження № 2/761/5392/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Григоренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1(далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2(далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить 3/10 частини будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором міни від 11 березня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської державної Лазаревою Л.І., який зареєстровано в БТІ 28 квітня 1994 року. З 11 лютого 1995 року в будинку зареєстровані позивач та відповідач. Починаючи з січня 2015 року відповідач не проживає в вищезазначеному будинку, оскільки вона вийшла заміж, забрала всі свої речі та виїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка в Мексику. 16 березня 2015 року відповідач уклала шлюб з ОСОБА_7 громадянином Мексики, що підтверджується свідоцтвом про одруження. ІНФОРМАЦІЯ_2 року від шлюбу у них народився син ОСОБА_8. Відповідач більше двох років не проживає в будинку, не сплачує комунальні платежі, не користується медичною допомогою, не отримує поштову кореспонденцію за даною адресою, оскільки проживає зі своєю сім'єю в Мексиканських Сполучених Штатах, вона жодного разу не з'являлася в будинку, не приїжджала та не цікавилася життям позивача. В спірному будинку немає майна відповідачки та її особистих речей, вона не сплачує комунальні послуги та витрати на утримання будинку, однак залишається зареєстрованою у ньому.

Тому позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач, представник відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві приватної власності належить 3/10 частини будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором міни від 11 березня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської державної Лазаревою Л.І., який зареєстровано в БТІ 28 квітня 1994 року (а.с. 5-6).

Позивач зазначає, що відповідач більше двох років не проживає в будинку, не сплачує комунальні платежі, не користується медичною допомогою, не отримує поштову кореспонденцію за даною адресою, оскільки проживає зі своєю сім'єю в Мексиканських Сполучених Штатах, жодного разу не з'являлася в будинку, не приїжджала та не цікавилася життям позивача.

Як пояснила відповідач в судовому засіданні, 06 березня 2015 року між нею та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі 2 Відділу реєстрації актів громадянського стану, Мексиканські Сполучені Штати, від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. У квітні 2017 року вона разом з сином та чоловіком прибули до України з Мексиканських Сполучених Штатів та проживали в будинку її батьків. Згодом чоловік виїхав з України, покинувши її з дитиною. Відповідач зазначила, що зі сторони батька вбачає тиск на неї, спонукання до подальшого проживання з чоловіком, шлюб з яким вона підтримувати не бажає, крім того, ніколи не втрачала інтересу до спірного житлового приміщення, а відсутність за місцем спірного проживання пов'язана з поважними причинами, що викликані тим, що батько перешкоджає їй проживати у спірному приміщенні та її права на проживання не визнає, а також, тими життєвими обставинами, у яких вона опинилась, у зв'язку з чим зверталася до поліції про перешкоди у користуванні житлом.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч. 1 та ч. 2 ст. 57 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦК України).

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, обставини, на які посилається позивач щодо постійного непроживання відповідачки у спірній квартирі без поважних причин з січня 2015 року не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, в підтвердження вказаних обставин позивачем не надано належних та допустимих доказів, крім того, зі слів відповідача, встановлено що позивач перешкоджає їй проживати у спірному приміщенні та її права на проживання не визнає, а тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 174, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-228, 294 ЦПК України; ст.ст. 317, 329, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя