У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - ПАТ «КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»(далі-ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_6. про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 17 червня 2006 року між ним та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 2 762,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік та кінцевим терміном повернення 15 червня 2007 року.

Для забезпечення належного виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором в межах 10 000,00 грн.

Оскільки боржник належним чином не виконував свої зобов'язання по оплаті передбачених кредитним договором платежів, позивач звернувся до суду з указаним позовом та просив стягнути заборгованість, яка утворилась станом 23 жовтня 2013 року в сумі 46 103,57 грн, а саме: з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_6 солідарно - 10 000,00 грн, з ОСОБА_6 - 36 103,57 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Приватбанк» просить скасувати вказані вище рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропуском строку позовної давності, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд першої інстанції вважав, що позовна давність у справах про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що місцевий розглянув справу в заочному провадженні, у зв'язку з чим не роз'яснив відповідачам право на звернення до суду з заявою про застосування строків позовної давності та ухвалив передчасне рішення.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 червня 2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір у вигляді заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту («Розстрочка»), згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 2 762,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік та кінцевим терміном повернення 15 червня 2007 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за неналежне виконання умов кредитного договору ОСОБА_6 в межах 10 000,00 грн.

Згідно розрахунку, наданого ПАТ «КБ «ПриватБанк», станом на 23 жовтня 2013 року у ОСОБА_6 виникла заборгованість у розмірі 46 103,57 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 2 762,50 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 14 046,15 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором - 26 623,32 грн; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн; штрафу (процентна складова) - 2 171,60 грн.

Судом першої інстанції також установлено, що строк дії кредитного договору закінчився 15 червня 2007 року.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду за захистом своїх порушених прав 11 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З аналізу вище вказаних норм закону випливає, що підставою для застосування строку позовної давності є заява сторони під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, заява боржника ОСОБА_6 чи поручителя ПАТ «Акцент-Банк» про застосування наслідків спливу позовної давності відсутня.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов до правильного висновку щодо відсутності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки відповідачі не зверталися до суду з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності.

В той же час, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що оскільки по справі ухвалено заочне рішення, тому відповідачам не роз'яснено право на звернення до суду з заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у зв'язку з чим місцевий суд ухвалив передчасне рішення.

Колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 304 ЦПК України передбачено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК України.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року роз'яснено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані

норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових

рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної

інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК . При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду

апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину

своєї ухвали чи рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: 1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; 2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; 3) змінити рішення; 4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, вказаних вимог закону не врахував, у своєму рішенні не мотивував з яких підстав він дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, постановлені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року, скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова