АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6864/17 Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/1179/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Панчука С.М.,

відповідача ОСОБА_3 і його представника

ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, надання дозволу на виготовлення проїзних (візових) документів дитини для виїзду за кордон без згоди (дозволу) батька, тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди (дозволу) та супроводу батька та отримання для дитини Карти поляка без згоди (дозволу) батька,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення в її користь аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, про надання протягом року з дня набрання законної сили рішенням суду дозволу на виготовлення без згоди (дозволу) батька проїзних (візових) документів дитини для виїзду за кордон (в Республіку Польща), про тимчасовий виїзд за кордон без згоди (дозволу) та супроводу батька та про отримання для дитини Карти поляка без згоди (дозволу) батька, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від батьківського обов'язку з утримання сина та всупереч інтересам дитини відмовляється надати дозвіл на виготовлення сину Карти поляка (право на яку він має у зв'язку з наявністю такої у матері), на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та на виїзд за кордон (в республіку Польща) з метою лікування хвороби сина, яке за наявності Карти поляка проводиться безкоштовно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 серпня 2017 року вказаний позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/2 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 31 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 (п'ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Надано ОСОБА_1 дозвіл протягом року з моменту набрання законної сили рішенням суду в даній цивільній справі, оформити та отримати документи, в тому числі проїзні та візові документи, для тимчасового виїзду в Республіку Польща малолітнього ОСОБА_6 без згоди (дозволу) батька ОСОБА_3 Надано ОСОБА_1 дозвіл протягом року, з моменту набрання законної сили рішення суду в даній цивільній справі, для її з дитиною - ОСОБА_6 виїзду в Республіку Польща без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_3 Надано ОСОБА_1 дозвіл оформити та отримати для малолітнього ОСОБА_6 Карту поляка без згоди (дозволу) батька ОСОБА_3

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди (дозволу), супроводу батька та про отримання для дитини Карти поляка без згоди батька, вважаючи його незаконним, ухваленим у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом при ухваленні рішення вимог п.1.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2005 року № 57, що передбачає зазначення відповідного часового проміжку перебування в державі прямування, тобто надання одноразового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків з зазначенням початку і закінчення такого виїзду, а також на неврахування відповідної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 12.04.2017 року. Вважає, що надання судом першої інстанції дозволу на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон в Республіку Польща без згоди (дозволу) супроводу батька та без зазначення конкретного строку перебування у цій країні суперечить нормам закону і порушує права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, які визначенні ст.ст.15, 16 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 151, 153, 157-159 СК України, щодо підтримання регулярних особистих стосунків і прямих контактів з дітьми, участі у їх вихованні.

Крім цього, звертає увагу на відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову в зв'язку з недоведеністю позивачем належними і допустимими доказами факту ненадання чи ухилення відповідача від надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Також, вважає що надання судом дозволу позивачу на виготовлення Карти поляка малолітньому сину суперечить вимогам ст.300 ЦК України та ст.11 ЗУ "Про національні меншини", що передбачають право особи на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності та на вільний вибір та відновлення своєї національності, що може бути реалізовано особою лише з моменту досягнення повноліття.

З урахуванням безпідставного посилання судом на довідку, видану Тернопільською обласною лікарнею, де лікування малолітнього ОСОБА_6 не проводилось, вважає такими, що не відповідають обставинам справи висновки суду в частині необхідності проведення лікування сина за межами України (у Варшавській клініці). Звертає увагу суду, що позивач жодного разу не зверталася в зазначену нею в Клініку матері і дитини місто Варшава щодо запису на проведення консультації та лікування. Жодного доказу на підтвердження цієї обставини, а саме: звернення в клініку, відповідь на звернення, бронювання місця у лікувальному закладі, запрошення, призначення курсу лікування не має. Позивачем не надано доказів, які підтверджували б, що дитині за кордоном буде забезпечено і створено умови для нормального проживання, зокрема - не надано документів про наявність доходів у матері (позивача) достатніх коштів для оплати переїзду її та дитини за кордон, оплату проживання протягом певного терміну під час перебування за кордоном, відомостей де саме буде проживати (перебувати дитина) під час поїздки за кордон, наявність пристосованого для нормального перебування та проживання житлового приміщення.

Відповідач стверджує, що у випадку звернення ОСОБА_1 до нього із зазначенням конкретних відомостей, які він як батько має право знати і які вимагаються чинним законодавством України, а саме: країни виїзду і обґрунтованого строку перебування в ній дитини, вказаний дозвіл буде ним надано.

Рішення суду в частині стягнення зі ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та в частині оформлення та видачі візових і проїзних документів для виїзду за кордон малолітнього ОСОБА_6, сторонами не оскаржувалося.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 і його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 відносно апеляційної скарги заперечили, вважаючи її безпідставною, рішення суду - законним і таким, що скасуванню не підлягає.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надіславши листа, в якому просив розгляд справи провести у його відсутності.

У відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка належним чином повідомленої сторони в судове засідання не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Тернопільського міськрайонного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що з урахуванням інтересів дитини та стану її здоров'я, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

З такими висновками суду колегія суддів не може повністю погодитися з урахуванням того, що вони зроблені в зв'язку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими та не відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом встановлено, що 01.02.2014 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб (а.с.6).

Від даного шлюбу в них народилася дитина - син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Малолітній ОСОБА_6 з 23.06.2015 року по теперішній час зареєстрований в АДРЕСА_1 та проживає за вказаною адресою разом з матір'ю (а.с.8, 30).

ОСОБА_3 займає посаду працює в релігійній громаді «Парафія Всіх святих Українського Народу» УГКЦ з 01 липня 2015 року. Його заробітна плата з липня 2015 року по травень 2017 року становить 33504,00 грн. (а.с.29).

З 03.03.2015 року до 19.11.2015 року малолітній син сторін у справі знаходився на лікуванні в "Інституті дерматокосметології доктора Богомолець" з приводу комбінованої гемангіоми верхньої губи зліва, фаза росту. За вказаний період дитина отримала тринадцять сеансів лазеротерапії, на що позивачем було затрачено 9730,00 грн. (а.с.10-11).

З інформації, надісланої на електронну пошту відповідача хірургом ПП «Інститут дерматокосметології доктора Богомолець» ОСОБА_9 вбачається, що за наслідками лікування малолітнього ОСОБА_6 динаміка позитивна, лікування завершене. Необхідності (станом на 19 листопада 2015 року) у подальшому лікуванні немає, життю та здоров'ю пацієнта ОСОБА_6 залишки неактивної гемангіоми не загрожують. Рекомендовано обмеження УФО, масажів, розпарювань в ділянці залишків судинної пухлини; огляди в умовах клініки один раз на рік; УЗД залишків судинної пухлини один раз на рік (а.с.67).

08 серпня 2017 року малолітній ОСОБА_6 відвідав поліклінічне відділення Тернопільської обласної дитячої клінічної лікарні. З приводу діагнозу - комбінована гемангіома верхньої губи зліва рекомендовано продовжити лікування гемангіоми, консультація в Інституті матері і дитини (Польща, Варшава). Повторний огляд через 1-2 місяці (а.с.57).

Позивач ОСОБА_1 отримала Карту поляка, що є чинною до 23 січня 2026 року та підтверджує приналежність позивача до польського народу.

Згідно положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року та ратифікованої 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

У відповідності до ст.157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

У п.4 Правил перетинання державного кордону громадян України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині надання їй без згоди батька ОСОБА_3 дозволу для виїзду з малолітнім сином ОСОБА_6 за кордон в Республіку Польща й надаючи таку згоду протягом року з часу вступу в законну силу рішення суду в даній справі, суд першої інстанції не врахував вищеперелічених положень закону, що регламентують порядок виїзду за кордон, зокрема, малолітніх осіб, й на думку колегії суддів, дійшов безпідставного висновку про надання такої згоди позивачу без зазначення відповідного часового проміжку перебування в такій державі.

Крім цього, вважаючи порушеними в цій частині права позивача, суд безпідставно не врахував заперечень відповідача ОСОБА_3, який наголошував на тому, що позивач з таким проханням до нього не зверталася й за умови наявності відповідного звернення від позивача з зазначенням конкретного часового проміжку перебування в Республіці Польща, як це вимагає діюче законодавство, ним така згода була б надана, та на думку колегії суддів, за відсутності належних і допустимих доказів про порушення в цій частині прав позивача (відповідних звернень - письмових з зазначенням місця і часу явки в нотаріальну контору чи усних, підтверджених показаннями свідків, а також доказів, які б свідчили про відмову батька надати згоду чи про ігнорування звернень матері) дійшов необґрунтованого висновку про порушення прав позивача.

Заперечення відповідача ОСОБА_3 знайшли своє документальне підтвердження в ході розгляду справи апеляційним судом шляхом добровільного надання позивачу відповідної нотаріально засвідченої згоди на виїзд малолітнього сина за кордон у Польську Республіку з метою лікування в період з 25.10.2017 року до 25.01.2018 року.

За вказаних обставин, рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині надання позивачу дозволу на виїзд за кордон малолітнього сина сторін у справі без згоди батька не можна вважати законним і обгрунтованим, а тому апеляційна скарга ОСОБА_3 в цій частині є підставною й підлягає до задоволення шляхом скасування рішення з ухваленням колегією суддів нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на її виїзд з сином ОСОБА_6 за кордон без згоди батька.

Заперечення позивача та її представника відносно доводів апеляційної скарги відповідача з посиланням на наявність консультативного висновку Інституту матері і дитини в Республіці Польща, виданого спеціалістом ОСОБА_10 30.11.2017 року, згідно якого їх сину через 6-12 місяців необхідна повторна консультація Інституту, колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що суперечать встановленим законом вимогам як в частині зазначення у дозволі конкретного часового проміжку перебування у відповідній країні, так і в частині, що такий дозвіл не може бути багаторазовим, оскільки це позбавлятиме батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Відповідна правова позиція, яка в силу вимог ст.360-7 є обов'язковою для судів, що розглядають справи з подібними правовідносинами, викладена й Верховним Судом України в постанові № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року. Крім цього, факт надання відповідачем такої згоди позивачу строком на три місяці під час розгляду справи апеляційним судом, не дає колегії суддів підстав вважати про порушення відповідачем прав позивача у майбутньому.

Також, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, й враховуючи те, що рішення суду ні в частині стягнення зі ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітнього сина, ні в частині надання дозволу на виготовлення сину проїзних та візових документів сторонами не оскаржувалося, дане рішення колегією суддів в цій частині не переглядається. Відсутні й передбачені ст.303 ч.3 підстави для виходу колегією суддів за межі апеляційної скарги.

Разом з тим, з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині надання позивачу згоди на виготовлення їх з відповідачем малолітньому сину Карти поляка, колегія суддів погодитися не може, виходячи з таких підстав.

Стаття 24 Конвенції про права дитини зі змінами, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 21.12.1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, передбачає визнання державами-учасницями права дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров'я.

Відповідно до ст.6 розділу ІІ Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я" від 19.11.1992 року № 2801-ХІІ з наступними змінами і доповненнями право громадянина України на охорону здоров'я передбачає, в тому числі, кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я.

Права особи, яка має карту поляка визначаються Законом від 07.09.2007 року з наступними змінами про Карту поляка.

У відповідності до ч.1 ст.3 цього Закону Карта поляка - це документ, що підтверджує приналежність до польського народу.

Права власника Карти поляка визначені ст.ст.5, 6 даного Закону, які регламентують ряд пільг для них у порівнянні з такими ж громадянами інших держав, які не мають відповідних Карт.

В той час стаття 7 Закону передбачає, що надання карти поляка не означає ні отримання польського громадянства, ані ствердження польського походження в розумінні окремих положень. Карта поляка не є документом, що надає право на перетин кордону або постійне проживання на території Республіки Польща.

За ст.15 Закону малолітньому Карта поляка надається на підставі заяви батьків, якщо в одного з батьків є Карта поляка - за згодою другого з батьків.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_6 хворіє з раннього дитинства і йому рекомендовано продовжити лікування в одній із клінік Республіки Польща.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині надання дозволу позивачу на отримання Карти поляка малолітньому сину без згоди батька, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, з врахуванням обставин, які мають значення для справи й беручи до уваги інтереси дитини яка хворіє та потребує кваліфікованого обстеження та лікування, в тому числі, за межами України, правильно виходив із того, що відмова відповідача у наданні такої згоди суперечить інтересам дитини та обмежує права останньої на вільний вибір лікаря та закладу лікування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині незаконності рішення суду з посиланням на те, що надання дозволу позивачу на виготовлення Карти поляка малолітньому сину без згоди батька суперечить вимогам ст.300 ЦК України та ст.11 ЗУ "Про національні меншини", що передбачають право особи на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності та на вільний вибір та відновлення своєї національності, яке, на думку позивача, може бути реалізовано особою лише з моменту досягнення повноліття колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням того, що Закон про карту поляка (п.3 ст.2, 15) передбачає видачу такої особам, що не досягли повноліття за умови наявності на це згоди батьків і за умови, якщо хоча б один з батьків, або дідусь чи бабуся має польську національність. З урахуванням того, що малолітній ОСОБА_6 проживає з матір'ю, яка має Карту поляка, він відповідно до вищезгаданого закону наділений правом на отримання такої. Тому, саме відповідачем ОСОБА_3 внаслідок заперечення й ненадання позивачу згоди на отримання Карти поляка їх малолітньому сину, порушується права останнього на відновлення своєї національності, передбачені ст.300 ЦК і ст.11 ЗУ "Про національні меншини" та права, передбачені ст.2 Закону "Про карту поляка", який передбачає в тому числі ряд гарантій та пільг (ст.5 Закону) порівняно з громадянами України (таких як, звільнення від оплати за видачу тимчасової довгострокової візи, вступ і навчання у вищих навчальних закладах, аспірантурах та інших навчальних закладах, користування формами навчання згідно положень закону "Про систему освіти", користування послугами охорони здоров'я у невідкладних випадках, пільги в розмірі 37% при користуванні засобами громадського залізничного транспорту в пасажирських, швидкісних та експрес-поїздах на підставі одноразових квитків, безкоштовних вхід до державних музеїв тощо). Крім цього, як згадувалось вище з посиланням на відповідні норми цього Закону, видача Карти поляка не передбачає позбавлення особи громадянства України, а зазначення національності в жодному з документів, що посвідчують особу, законодавством України не передбачено взагалі. Також, як встановлено в ході розгляду справи судом, Карту поляка має не лише мати дитини, але й бабуся дитини по лінії відповідача.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення з ухваленням колегією суддів нового рішення про скасування рішення Тернопільського міського суду від 06 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (у Польтську Республіку) без згоди батька та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі, не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 60, 305 ч.2, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, 3, 4; 313, 314 ч.2, 316 ч.1, 317 ч.1, 319 ч.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.3, 24 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.2989 року Генеральною Асамблеєю ООН, п.3 ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, ч.ч.1, 2 ст.155 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року з наступними змінами і доповненнями, ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ від 21.01.1994 року з наступними змінами і доповненнями, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, ст.6 розділу ІІ Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я" від 19.11.1992 року № 2801-ХІІ з наступними змінами і доповненнями, ст.ст.2-3, 5-7, 15 Закону від 07.09.2007 року з наступними змінами про Карту поляка, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06 серпня 2017 року в частині позовних вимог про надання ОСОБА_1 дозволу протягом року з моменту набрання законної сили рішенням суду в даній цивільній справі для її з дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїзду за кордон в Республіку Польща без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_3 - відмовити.

В решті - рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Б. Щавурська