Справа № 367/285/17
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2017 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючої судді Саранюк Л.П.,

при секретарі Кузнецовій К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ірпінського міського суду при судовому розгляді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської туберкульозної лікарні № 2 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював в Київській міській туберкульозній лікарні №2 у період з 05.05.2003 р. по 16.12.2016 р. на посадах машиніста фікальної станції та з 15.09.2008 р. оператора на відстійниках.

Наказом № 139-к від 16.12.2016 року був звільнений на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України - виявлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи.

Підставою для прийняття рішення про звільнення є: довідка МСЄК № 33344 від 21.06.2010 року, згода профспілкового комітету протокол № 24 від 16.12.2016 року.

Так, згідно протоколу засідання профспілкового комітету КМТЛ №2 від 16.12.2016 року, на порядку денному було питання про звільнення позивача з посади оператора на відстійниках.

При обговоренні підстав для звільнення заслухано голову ПК ОСОБА_2 який пояснив, що в звязку з наявністю у позивача другої групи інвалідності, та наданої індивідуальної програми реабілітації інваліда № 98, де визначено обмеження до трудової діяльності, неможливість створення спеціальних умов праці в лікарні, ОСОБА_1 не може працювати на посаді оператора на відстійниках.

Звільнення позивач вважає незаконним оскільки: згідно з положеннями посадової інструкції оператора на відстійниках, затвердженої головним лікарем міської туберкульозної лікарні №2 ОСОБА_3 15.01.2016 року, відсутні відомості щодо його невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоровя, а також позивач ніколи не приховував від керівництва факт наявності інвалідності, та це не було завадою при виконанні ним своїх посадових обовязків.

Позивач зазначає, що за весь час роботи не мав зауважень щодо якості виконання обовязків.

В звязку із викладеними обставинами, просить суд поновити його на роботі оператора на відстійниках в Київській міській туберкульозній лікарні №2.

Стягнути з Київської міської туберкульозної лікарні № 2 на

користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2016 року до дня поновлення на роботі.

Стягнути з Київської міської туберкульозної лікарні №2 на

користь позивача 20 000,00 гривень моральної шкоди.

В судове засідання позивач з представником зявились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача зявилась, проти позову заперечувала у повному обсязі та просила відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Київській міській туберкульозній лікарні №2 у період з 05.05.2003 р. по 16.12.2016 р. на посадах машиніста фікальної станції та з 15.09.2008 р. оператора на відстійниках, що підтверджується трудовою книжкою.

З 21.06.2010 ОСОБА_1 довічно встановлено другу групу інвалідності у звязку з захворюванням повязаним з впливом аварії на ЧАЕС та надано висновок про умови та характер праці: може працювати в спеціально створених умовах, що підтверджується довідкою МСЕК серії КИО-1 № 333244.

У позивача також наявна індивідуальна програма реабілітації інваліда (вікова категорія від 18 років і старше) № 98, якою визначено рівень обмеження його життєдіяльності, реабілітаційні заходи та їх реалізація.

15.01.2016 головним лікарем міської туберкульозної лікарні №2 ОСОБА_3 затверджено посадову інструкцію оператора на відстійниках.

Протоколом № 24 засідання профспілкового комітету КМТЛ № 2 розглянуто питання про звільнення оператора на відстійниках ОСОБА_1 та постановлено дати згоду на звільнення згідно зі ст. 40 п. 2 КЗпП України виявлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку та виплатою компенсації за 18 календарних днів невикористаної відпустки.

Наказом №139-к від 16.12.2016 року ОСОБА_1 був звільнений на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України - виявлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи.

ОСОБА_4 спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії № 80 від 18.04.2017 надано розяснення щодо можливості позивача працювати за станом здоровя. Зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 згідно п. 13.6 індивідуальної програми реабілітації інваліда обмежень життєдіяльності може за станом здоровя працювати у спеціально створених умовах, якими є комплекс заходів, що забезпечують необхідні для інваліда умови та режим праці: значно скорочений робочий день з наданням рекомендованих видів праці, індивідуальні норми вироблення, введення додаткових перерв в процесі роботи, суворе дотримання санітарно-гігієнічних норм, систематичне медичне обстеження, інші особливості в умовах праці (п. 1.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 р. № 561).

У відповідності до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Пунктом 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), зокрема, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в тому числі з підстав п. 2 ст.40 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою профспілкового органу.

Пленум Верховного Суду України у п.21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» передбачено, що інвалідність - міра втрати здоровя та обмеження життєдіяльності.

Відповідно до п. 2.1. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 р. № 561, здатність до праці за конкретною професією у інвалідів з обмеженням критеріїв життєдіяльності може бути збережена повністю або частково, чи відновлена засобами професійної реабілітації, після чого інваліди можуть працювати у звичайних або спеціальних створених умовах.

Згідно ст. 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06.10.2005 № 2961-IV, індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, дитина-інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що відмова в укладенні трудового договору або просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за виключенням випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Згідно із ч. 5 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров'я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Статтею 172 КЗпП України визначено, що роботодавець зобовязаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інваліда відповідно до медичних рекомендацій МСЕК, встановити на прохання інваліда неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України факт встановлення працівнику групи інвалідності не може бути підставою для звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладені норми чинного законодавства та розяснення ОСОБА_4 спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії щодо можливості позивача працювати за станом здоровя, суд вважає позовні вимоги у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі оператора на відстійниках в Київській міській туберкульозній лікарні №2 та стягнення середнього заробітку обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

ОСОБА_5 вимогу щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає такою, що не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1, пунктом 2 частини 2 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться в разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні.

Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), слід звернути увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Позивачем в судовому засіданні не надано доказів тривалості, глибини, проявів душевних страждань, а тому, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Керуючись Законом України «Про охорону праці», Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Законом України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 р. № 561, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, ст. ст.15, 16, 392 ЦК України, ст.ст. 40, 43, 170, 172, 235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 3, 10, 60, 61, 213-218 ЦПК України суд,-

в и р і ш и в:

ОСОБА_5 Савича задоволити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі оператора на відстійниках в Київській міській туберкульозній лікарні № 2.

Стягнути з Київської міської туберкульозної лікарні № 2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2016року до дня поновлення на роботі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлено 26.04.2017 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6