ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/322/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючої-судді: ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря: ЯБЛОНСЬКОЇ І.К.

сторін:

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_7

представника відповідача СПИРИДОНОВА О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Державного підприємства "Науково-Технічних комплекс "ІМПУЛЬС", третя особа: Генеральний директор Державного підприємства "Науково-Технічних комплекс "ІМПУЛЬС" Погребняк Олег Леонтійович про визнання скорочення незаконним та поновлення на роботі

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_5 11.12. 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства "Науково-Технічних комплекс "ІМПУЛЬС", залучивши в якості третьої особи: Генерального директора Державного підприємства "Науково-Технічних комплекс "ІМПУЛЬС" Погребняка Олега Леонтійовича про визнання скорочення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що починаючи з 14 березня 1989 року, він працював на Державному підприємстві «Науково-Технічний Комплекс «ІМПУЛЬС»» та його право попереднику - Казенному підприємстві «Науково-Технічний Комплекс «ІМПУЛЬС»». Останній час, починаючи з травня 2014 року, він працював на посаді заступника директора з науки Державного підприємства «Науково-Технічний Комплекс «ІМПУЛЬС»».

14вересня 2015 року він, перебуваючи на лікарняному, що підтверджується листком

непрацездатності серії АГЧ №559195 від 10 вересня 2015 року був вимушений з'явитися на роботу, щоб забрати виписку з історії хвороби, яка зберігалася у мене в робочому кабінеті.

В цей день, він довідався, що під час його перебування на лікарняному його було звільнено з роботи у зв'язку з скороченням штату працівників, відповідно до наказу №206 від 10 вересня 2015 року. Копію наказу він отримав під розпис, зазначивши про свою незгоду з ним та намір його оскаржити. Вважає проведене скорочення та його наступне звільнення незаконним, оскільки звільнення було проведено в період його тимчасової непрацездатності у зв'язку з хворобою.

Відповідачем не було дотримано встановлений законодавством про працю порядок звільнення у зв'язку із скороченням робочого місця. Відповідач не попередив його про звільнення у зв'язку з скороченням штату працівників ДП «НТК «ІМПУЛЬС»». Вбачає у цьому грубе порушення порядку вивільнення працівників при скороченні робочого місця передбачене статтею 49-2 КЗпП України допущене адміністрацією ДП «НТК «ІМПУЛЬС» при його звільненні. Також, не враховано його більш високу, у порівнянні з іншими заступниками директора ДП «НТК «ІМПУЛЬС»», кваліфікацію та тривалість безперервного стажу роботи на підприємстві. Порівняно з іншими заступниками, які залишилися працювати на підприємстві, він має найбільш високу кваліфікацію і продуктивність праці, оскільки є кандидатом технічних наук, що підтверджується дипломом Вищої атестаційної комісії кандидата наук серії НОМЕР_1 від 10 лютого 1999 року .

Окрім того, лише у нього та ще одного заступника директора є допуск до Державної таємниці, який є вкрай необхідним для роботи на посаді заступника директора, оскільки, ДП «НТК «ІМПУЛЬС» є виконавцем Державного оборонного замовлення та випускає оборонну продукцію, віднесену до Державної таємниці.

Також він є автором корисних моделей: регістрової пам'яті, регістру зсуву та послідовно паралельного зсувного регістру, що підтверджується відповідно деклараційними патентами №5547 від 15 березня 2005 року , №9516 від 17 жовтня 2005 року та №3195 від 15 жовтня 2004 року , які частково використовуються ДП «НТК «ІМПУЛЬС» у своїй господарській діяльності

Так само, адміністрацією ДП «НТК «ІМПУЛЬС»» не було взято до уваги, що він довше за всіх заступників директора, а саме більше 25 років працює в ДП «НТК «ІМПУЛЬС»».

Виходячи з цього, вважає, що він мав переважне перед іншими заступниками директора право на залишення на роботі, однак при скороченні посади та наступному звільненні внаслідок цього, вищевказані обставини були проігноровані адміністрацією ДП «НТК «ІМПУЛЬС»», що призвело до винесення незаконного наказу, яким було грубо порушені його трудові права.

Після його звільнення в нього значно погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він перебував на лікуванні по 1 жовтня 2015 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АГЧ №559195 від 10 вересня 2015 року. Окрім цього, з 1 жовтня 2015 року в нього відбулося гостре загострення хронічної хвороби - остеохондрозу поперекового відділу хребта, внаслідок чого до 20 листопада 2015 року він не міг вільно пересуватися та знаходився вдома перебуваючи на рекомендованому постільному режимі, що підтверджується консультативним заключенням Київської міської лікарні №1 від 1 жовтня 2015 року . Через зазначену обставину, він не зміг вчасно звернутися до суду з позовом про визнання незаконним його звільнення з роботи та поновлення на робочому місці. На день пред'явлення позову до суду він перебував у вимушеному прогулі 90 днів, з 11 вересня 2015 року по 11 грудня 2015 року. За цей час Відповідач зобов'язаний виплатити на мою користь заробітну плату в сумі 46 425,6 грн.

В ході судового засідання позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги та в остаточній редакції 06.02. 2017 року в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ( т.2, а.с. 105-107) зазначив, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох календарних місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В матеріалах справи в додатках до заперечень до позову міститься довідка № 1121 від 23.11. 2016 року про нарахування йому заробітної плати за 2015 рік. Як вбачається з даної довідки останні два календарні місяці, що передували звільненню були липень - серпень 2015 року, однак в цей період він не відпрацював жодного дня, оскільки перебував на лікарняному, таким чином для обрахунку середньоденної заробітної плати слід брати травень -червень 2015 року.

Середньоденна заробітна плата за цей період має обраховуватись шляхом ділення середньомісячної заробітної плати на фактично відпрацьовані працівником дні за обраховуваний період, тобто:

Кількість фактично відпрацьованих днів в травні 2015р. становить - 21 день, червень 2015 р. становить -22 дні ( 21-22): 2 = 21,5 днів, отже середньоденна заробітна плата становить :

( 9 903,02 - 1289,88) + ( 4846,19 - 2597,84) : 18 днів = 603,4 грн.

З моменту його звільнення 10 вересня 2015 року по 06.02. 2017 року пройшло повних 16 місяців ( не рахуючи вересень 2015 р. та лютий 2017 р.) та з огляду на викладене, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за обраховуваний період становить : ( 603,4 грн. х 21,5 днів) х 16 місяців = 207 569, 60 грн., а тому просить поновити , передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду у справах про звільнення у зв»язку з поважністю його пропуску через хворобу ; поновити його на посаді заступника директора по науці Державного підприємства «Науково-технічний Комплекс «Імпульс»; Стягнути з Державного підприємства «Науково-технічний Комплекс «Імпульс» (вул. Горлівська, 226/228, м. Київ, 02121,Україна, ) на його користь 207 569 ( двісті сім тисяч п»ятсот шістдесят дев»ять) гривень , 60 копійок заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_7, які діють за довіреністю НАТ 421685 від 25.04. 2016 року ( а.с. 82, т.1) уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовних вимогах. Додатково зазначили, що відповідач звільнив ОСОБА_5 в період його тимчасової непрацездатності, що підтверджується відповідним листком непрацездатності серія АГЧ № 559195 від 10.09.2015р., чим порушив норми ч.З ст. 40 КЗпП України згідно яких не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідач не запропонував ОСОБА_5 всіх вакантних посад які відповідають його кваліфікації, досвіду та професійному рівню.

Так, в матеріалах справи міститься довідка про наявність вакантних посад № 601 від 1 липня 2016р.з якої вбачається, що до 30.06.2016р. на підприємстві була вільною посада першого заступника генерального директора ДП «НТК» Імпульс.

Посада першого заступника Генерального директора підприємства, за своїми кваліфікаційними вимогами повністю відповідала освіті, досвіду роботи та кваліфікації ОСОБА_5, однак не була йому запропонована.

Відомості про наявність такої вакантної посади також не були передані відповідачем до Державного центру зайнятості, що підтверджується документами, наданими останнім на ухвалу суду.

Посада заступника директора по науці була згідно з наказом № 112 виведена із штатного розпису 12.06.2016р.Однак з даним наказом згідно повідомлення про звільнення № 325 від 18.06.2015р.ОСОБА_5 не перебуваючи у відпустці, регулярно у червні, липні з'являючись на робочому місці (за винятком перебування у відпустці з 09.06.2015 - по 12.06.2105р.) зі слів відповідача 10.07.2016року, посада першого заступника генерального директора ДП «НТК» Імпульс вже перестала бути вакантною.

Крім того в справі (т. 1 а.с.43) наявна пропозиція про зайняття вакантних посад з аналогічним номером та датою повідомлення про звільнення, № 325 від 18.06.2016 р. в якій наявні лише посади інженерів (3 вакансії), а посада першого заступника генеральної директора ДП «НТК» Імпульс, яка на момент складання даної пропозиції була вакантною в ній не зазначена. Також незрозуміло чому з даною пропозицією ОСОБА_5 був ознайомлений майже через 3 місяці після її складання 01.09.2016р. Отже, відповідач не забезпечив працевлаштування ОСОБА_5 не запропонував йому посаду першого заступника генерального директора ДП «НШ«Імпульс».

Службова записка заступника директора з фінансово-економічних питань Орел А.В., яка нібито є підставою для проведення скорочення посади ОСОБА_5 є абсолютно не обґрунтованою, зокрема, факти наведені у ній не підтверджені жодними письмовими доказами.

Це відноситься до голослівних звинувачень ОСОБА_5 у порушенні трудової дисципліни, недопоставці товарно-матеріальних цінностей, що не підтверджується належними доказами - наказами про притягнення до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності, рішеннями суду, постановами про притягнення до адміністративної відповідальності та ін.

Крім того, замість скорочення посади заступника директора по науці, яку займав ОСОБА_5 у вказаній службовій записці пропонувалося ввести абсолютно ідентичну, посаду (за своїми посадовими обов'язками) - керівник напрямку системного проектування.

За таких умов, посилання відповідача, що у погодженні призначення ОСОБА_5 на вказану посаду було відмовлено листом ДК «Укроборонпром» є необгрунтованими, оскільки при проведенні скорочення на підприємстві всі наявні вакантні посади мали бути запропоновані працівнику, посада якого скорочується, а посилання відповідача на наявність якихось «усних домовленостей» з ОСОБА_5 та необхідність попереднього погодження ДК «Укроборонпром» призначення на посаду першого заступника директора не відповідають положенням чинного законодавства.

Наказом № 206 від 10.09.2015року, ОСОБА_5 було звільнено з посади заступника директора по науці ДП «НТК «Імпульс» (т.1, а.с. 45),у період його перебування на лікарняному з 10.09. по 01.10.2015р.

При цьому, на звороті вказаного наказу міститься запис від руки «14.09.15 нахожусь на больничном, приказ не...» і особистий підпис ОСОБА_5 з датою - 19.09. 2015 року.

Також міститься запис «копія наказу направлена вих. № 544 від 11.09.2015р.на домашню адресу ОСОБА_5», що підтверджується копією листа, опису вкладення та поштового чеку (т.1, а.с. 73-74),однак, докази отримання даного листа позивачем у матеріалах справи відсутні.

У матеріалах справи ( т.1, а.с. 200-201)міститься витяг з журналу обліку руху трудових книжок відповідача, у якому міститься запис про отримання трудової книжки особисто ОСОБА_5 05.10.2015 року,тобто з вказаної дати позивачу достовірно відомо про його звільнення, шляхом отримання відповідного документа - трудової книжки та починається перебіг строку на оскарження незаконного звільнення, а тому просили поновити , передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду у справах про звільнення у зв»язку з поважністю його пропуску через хворобу. Поновити позивача на посаді заступника директора по науці Державного підприємства «Науково-технічний Комплекс «Імпульс»; Стягнути з Державного підприємства «Науково-технічний Комплекс «Імпульс» (вул. Горлівська, 226/228, м. Київ, 02121,Україна, ) на користь позивача 207 569 ( двісті сім тисяч п»ятсот шістдесят дев»ять) гривень , 60 копійок заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача Спиридонов О.В., який діє за довіреністю № 898 від 22.09. 2016 року ( т.2, а.с. 47) позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, пояснивши суду, що при звільненні позивача керівник підприємства діяв у межах посадових повноважень та у спосіб визначений законом, зокрема, у суворій відповідності до приписів статей 36, 40, 49-2 КЗпП України, які встановлюють підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу та порядок звільнення. При цьому підтримавши письмові пояснення надані під час судового засідання, зазначивши додатково, що 12.06. 2015 року відповідачем був виданий наказ № 112 «Про внесення змін до штатного розпису ДП «НТК «Імпульс» , відповідно до наказу № 112 скороченню підлягала посада заступника директора по науці, яку саме займав позивач . 10. 07.2015 року позивачу було доведено зміст наказу № 112 та повідомлення про наступне його звільнення. Зазначені дії були здійснені в присутності генерального директора ПогребнякаO.Л., Заступника генерального директора Орел А.В., інженера II категорії ОСОБА_9, проте Позивач відмовився підписати Наказ № 112 і повідомлення йому про його наступне звільнення, про що були зроблені записи на повідомленні і складені акти. 01.09. 2015 року позивач був ознайомлений з пропозицією про зайняття вакантних посад № 325 від 18.06.2015р. Факт ознайомлення Позивача із пропозицією № 325 підтверджується підписом зазначеної пропозиції та службовою запискою Позивача на ім'я ТВО генерального директора . 10.09. 2015 року по спливу 2 місячного строку, встановленого ст. 49-2КЗпП України, відповідачем був виданий наказ № 206 «Про звільнення з посади заступника директора по науці ОСОБА_5». 11.09.2015р. Відповідачем було направлено лист Позивачу, про його звільнення у зв'язку із скороченням штату та пропозицією з'явитися за трудовою книжкою та повним фактичним розрахунком, відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України. Слід також зазначити, що посилання позивача на недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності є невірним. позивач був належним чином повідомлений про наступне звільнення за два місяці. Той факт, що позивач був тимчасово непрацездатний на момент звільнення 10.09.2015 р. нічим не підтверджується, на місце роботи листок непрацездатності пред'явлений не був та жодних повідомлень від позивача не надходило. Оскільки позивач фактично був ознайомлений з наказом № 206 від 10.09.2015 р. - 14.09.2015p.,датою звільнення може бути лише 14.09.2015 р., отже в цей день позивач перебуваючи на території підприємства відмовився отримати трудову книжку та розрахунок,що підтверджується актом від 14.09.2015р. № 8.Наведеним спростовується доводи позивача та його представників , стосовно того, що позивача було звільнено з порушенням вимог ст. 49-2 та ст. 40 КЗпП України.

Заслухавши пояснення позивача, його представників , представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, аналізуючи викладені обставини та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист свого права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Отже, предметом позову у даній справі є законність звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно зазначеної норми трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень п.19 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів " розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, проте що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі , організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення

Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Статтею 141 КЗпП України визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу правильно організовувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності.

При звільненні працівників у зв'язку зі скороченням чисельності або штату повинні додержуватись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу при наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше аніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Порушення зазначеного порядку щодо пропонування працівнику іншої роботи є підставою для поновлення працівника на роботі.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні 12 червня 2015 року Відповідачем був виданий наказ № 112 «Про внесення змін до штатного розпису ДП «НТК «Імпульс» (т.1, а.с. 37-38), відповідно до якого посада заступника директора по науці, яку обіймавОСОБА_5 , підлягала скороченню.

15червня 2015 року керуючись положеннями п. 7.7. Статуту ДП «НТК «ІМПУЛЬС» та за

усною згодою позивача підприємством було направлено листа за № 317 на ім'я генерального директора ДК «Укроборонпром» Романова Р.А. щодо погодження пропозиції призначення ОСОБА_5 на посаду першого заступника директора ДП «НТК «ІМПУЛЬС» ( т,2, а.с.54).

18 червня 2015 року у відповідь ДК «Укроборонпром» листом № UOP-6.2-6298a повідомив відповідача про відмову у погодженні призначення ОСОБА_5 на посаду першого заступника директора ДП «НТК «ІМПУЛЬС» ( т.2, а.с.55).

19червня 2015 року у зв'язку з відсутністю ОСОБА_5 на робочому місці Відповідачем

було прийнято рішення про направлення на його домашню адресу (АДРЕСА_1) телеграму, якою Позивачу повідомлялось про скорочення посади, яку він обіймав, та наступне звільнення ( т.2, а.с.56)

10 липня 2015 року з 10:45 год. по 13:15 год. Позивач був присутній на робочому місці, що підтверджується Актом про встановлення працівника на робочому місці №595 від 10 липня 2015 року, підписаного заступником директора Орел А.В., юрисконсультом ОСОБА_11 та працівником ОСОБА_12 ( т.2, а.с. 57), а також витягом із Системи контролю управління доступом « Fortnet", через яку по електронним перепусткам здійснюється фіксація прибуття працівників підприємства на роботу та/або вибуття із приміщення підприємства за період липень 2015 року по жовтень 2015 року, що доводить те, що 10 липня 2015 року позивач ОСОБА_5 о 10:29:37 скористався своєю перепусткою для проходу на територію підприємства, а о 13:21:11 вибув з території підприємтсва, а отже був присутній на підприємстві на робочому місці.

Зважаючи, що станом на 10 липня 2015 року повідомлення про вручення телеграми на адресу відповідача не надійшло, керівником підприємства було прийнято рішення про ознайомлення ОСОБА_5 з наказом від 12 червня 2015 року № 112, з повідомленням про наступне звільнення та пропозицією про зайняття вакантних посад, які були підготовлені та зареєстровані інспектором по кадрам ОСОБА_9 за № 325 від 18 червня 2015 року.

В присутності заступника директора Орел А.В. та інспектора по кадрам ОСОБА_9 о 11:30 год. 10 липня 2015 року керівником підприємства Погребняком О.Л. в своєму службовому кабінеті було доведено ОСОБА_5 вимоги наказу від 12 червня 2015 року № 112 та повідомлено про наступне звільнення. При цьому Позивач відмовився від підпису про ознайомлення у вказаних документах, але їх копії отримав ( т.2, а.с. 58-59).

Пропозиція про зайняття вакантних посад до ОСОБА_5 у цей день не була надана, оскільки після ознайомлення із вищезазначеними документами позивач без дозволу керівника підприємства самовільно залишив приміщення. Неодноразові вимоги керівника підприємства повернутися до кабінету, ОСОБА_13 були проігноровані.

Вищевикладені обставини підтверджуються Актом про встановлення працівника на робочому місці № 595 від 10 липня 2015 року, Актом про доведення наказів № 597 від 10 липня 2015 року, Актом доведення повідомлення про наступне звільнення від № 596 від 10 липня 2015 року та Повідомленням про наступне звільнення № 325 від 18 червня 2016 року ( т.2, а.с. 57-60).

01 вересня 2015 року у перший робочий день після тимчасової непрацездатності позивачу було оголошено пропозицію № 325 від 18 червня 2015 року, щодо обіймання на вибір, одну з трьох вакантних посад на підприємстві, які відповідають фаху та освіті позивача. Зазначені обставини підтверджується власним підписом самого Позивача на вказаній пропозиції: «Відповідь надам пізніше»(т.1, а.с. 43), та змістом службової записки позивача на ім'я ТВО генерального директора Кольнера Е.Я. ( т.1, а.с. 44).

Суд звертає увагу, що вищезазначена пропозиція, яка була зареєстрована раніше, а саме 18 червня 2015 року, була підписана ОСОБА_15, який на той час, у відповідності до наказу від 21 серпня 2015 року № 177/ск, тимчасово виконував обов'язки генерального директора ДП «НТК «ІМПУЛЬС» ( т.2, а.с.61).

10 вересня 2015 року Відповідачем був виданий наказ № 206 про звільнення ОСОБА_5 з займаної посади у зв'язку із скороченням штату. Позивачем на день звільнення так і не було надано згоди на обіймання однієї із запропонованих вакантних посад.

Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні, звільнення ОСОБА_5 з займаної посади було погоджено ДК «Укроборонпром», що підтверджується листом Концерну від 04 вересня 2015 року № UOP-6.2-8932a( т.2, а.с. 62).

Водночас, судом встановлено, що у день звільнення ОСОБА_5 був відсутній на роботі, причини відсутності Відповідачу не повідомив, а також і не підтвердив суду, що ним було передано або направлено рекомендованим листом листок непрацездатності для оплати відповідачу.

11 вересня 2015 року, у зв'язку з відсутністю ОСОБА_5 у день звільнення на роботі, Відповідачем на адресу позивача було направлено копію наказу про звільнення та пропозицію отримати трудову книжку та розрахунок ( т.1, а.с. 73-74).

14 вересня 2015 року, позивач, перебуваючи в приміщенні адміністрації ДП «НТК «ІМПУЛЬС», ознайомився з наказом про звільнення від 10 вересня 2015 року № 206, у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП, про що свідчить власний підпис Позивача на зворотній сторінці наказу, проте відмовився від запропонованої пропозиції отримати розрахункові кошти та трудову книжку (т.1, а.с. 45).

Зазначений факт підтверджується Актом про відмову працівника отримувати розрахункові та трудову книжку при звільненні від 14 вересня 2015 року № 8 (т.1, а.с. 46).

Судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу рішення твердження позивача ОСОБА_5 та його представників, що позивач у день звільнення перебував на лікарняному, копія якого залучена до матеріалів цивільної справи ( т.1, а.с.6), оскільки до сьогодні ДП «НТК «ІМПУЛЬС» не має у своєму розпорядженні відповідних документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність позивача у день звільнення.

Разом з тим, позивач надав в розпорядження суду медичну карту амбулаторного хворого № 0345/01 від 20.11. 2015 року видану Київською клінічною лікарнею № 1 ( т.2, а.с.68-77), що і листок непрацездатності від 10.09. 2015 року, про те, як зазначено у медичній карті, ОСОБА_5 взятий на облік лише 01.10. 2015 року.

Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення. Згідно з ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою частиною права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Відповідно, прийняття судом рішення про скасування такого рішення є втручанням у здійснення внутрішньої діяльності такого підприємства чи установи.

Відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше аніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. З ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 1 липня 2015 року № 6-491цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Матеріали справи свідчать, що у даній справі відповідач належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. З ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши йому три посади, які відповідали його професії, кваліфікації та досвіду роботи ( т.1, а.с. 45)

Натомість ОСОБА_5 , з дня попередження про вивільнення, по жодній із трьох запропонованих посад, не дав своєї згоди на переведення та не повідомив про свою відмову від пропонованої роботи.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач вжив всіх можливих заходів

За таких обставин, за відсутності посади, яка відповідає освіті, досвіду та кваліфікації ОСОБА_5 , підстав для надання йому пропозицій щодо інших вакантних місць у відповідача не було.Щодо доводів представників позивача неврахування відповідачем при звільненні високої кваліфікації, тривалості безперервного стажу роботи на підприємстві та наявності вченого ступеня у позивача, то наведені обставини не є підставами для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді заступника директора по науці, оскільки масового вивільнення працівників на підприємстві не відбувалося, а тому не було нагальності у застосуванні положень статті 42 КЗпП України.

Твердження позивача про наявність у нього переважного права на посаду першого заступника Генерального директора підприємства, за своїми кваліфікаційними вимогами повністю відповідала освіті, досвіду роботи та кваліфікації ОСОБА_5, однак не була йому запропонована, є безпідставними, оскільки позивач хоча і має тривалий безперервний стаж на одному підприємстві, однак, як було з»ясовано у судовому засіданні, відповідно до вимог п.7.7 Статуту ДП «НТК «ІМПУЛЬС» ( т.1, а.с. 125-139) погодження на призначення/звільнення заступників генерального директора тільки за погодженням генерального директора Державного концерну « Укроборонпром» .

Разом із цим таке твердження позивачки, зокрема, про те, що йому не було запропоновано усі наявні на час його звільнення посади, спростовується його власноручним підписом під переліком вакантних посад про надання відповіді пізніше перейти на запропоновані посади. Бажання перейти на інші посади позивач при цьому не висловив (а.с. 43 т.1).

Судом перевірено наявність вакантних посад на час звільнення позивача та встановлено, що вакантними залишилися ті посади, що були запропоновані позивачу, але він бажання на зайняття будь якої з них не виявив та із заявою про переведення на іншу вакантну посаду не звертався ( т.1, а.с. 114-116; 147).

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис.

Отже, оскільки позивач згоди на переведення його на іншу посаду не надав,у зв'язку з цим у відповідача були підстави для проведення звільнення позивача, оскільки посада, яку він займав, була скорочена.

При звільненні позивача з роботи йому було виплачено усі належні платежі, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами та не заперечувалося позивачем та її представниками ( т.1, а.с. 172-174).

Як зазначено в ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За викладених обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що права позивача при звільненні останнього з роботи порушені не були, а звільнення проведено у відповідності до вимог закону, а тому в вимогах про поновлення на роботі, слід відмовити.

Суд, вирішуючи справу в межах вимог та на підставі наданих до суду доказів, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними позовних вимог ОСОБА_5 про поновлення на роботі, заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст. ст.43, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 11, 13, 58 - 60, 209, 212- 218 ЦПК України, ст. ст. 12, 16 ЦК України; ст. 64 ч.3 ГК України; ст. ст. 21,40, 41, 42, 49-1, 141, 232, 233, 234, 235 КЗпП України, п.19 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів " , ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Державного підприємства "Науково-Технічних комплекс "ІМПУЛЬС", третя особа: Генеральний директор Державного підприємства "Науково-Технічних комплекс "ІМПУЛЬС" Погребняк Олег Леонтійович про визнання скорочення незаконним та поновлення на роботі , відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 06 березня 2017 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК