Справа № 621/1315/16-ц
Пр. № 2/621/59/17
РІШЕННЯ

іменем України

23 січня 2017 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Вельможної І.В.,

за участю секретаря судового засідання Акулової А.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Завод «Маяк», третя особа генеральний директор ПАТ «Завод «Маяк» про зміну формулювання причин звільнення з роботи,

в с т а н о в и в:

04 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Завод «Маяк», третя особа генеральний директор ПрАТ «Завод «Маяк» ОСОБА_5 про зміну формулювання причин звільнення з роботи та просив змінити формулювання причин звільнення його з роботи з ПрАТ «Завод «Маяк» із «звільнення у звязку із втратою довіри, п. 2 ст. 41 КЗпП України» на «звільнення за власним бажанням ст. 38 КЗпП України» і дату звільнення з «15 червня 2016 року» на день ухвалення судом рішення по даній справі.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовано тим, що з 29 листопада 2012 року він працював на посаді завідуючого складом в ПрАТ «Завод «Маяк». 01 червня 2016 року позивач звернувся до генерального директора ПрАТ «Завод «Маяк» з письмовою заявою про звільнення за власним бажанням з 13 червня 2016 року. Однак, 15 червня 2016 року генеральним директором ПрАТ «Завод «Маяк» було видано наказ № А/К-67 про звільнення його з посади завідуючого складом у звязку із втратою довіри (п. 2 ст. 41 КЗпП України), копія якого цього ж дня було направлено позивачу. Підставою для звільнення послугувала службова записка першого заступника генерального директора ОСОБА_6 від 13 червня 2016 року № 436. Трудову книжку позивач отримав лише 01 липня 2016 року, яка була направлена йому 24 червня 2016 року. ОСОБА_4 вважав підстави його звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України незаконними та безпідставним та таким, що порушує його права та інтереси. Позивач заявляє, що 14 червня 2016 року відповідач повинен був звільнити його за власним бажанням, однак, в порушення його прав, він не був звільнений ані 13, ані 14 червня 2016 року, лише 15 червня 2016 року, коли його трудові відносини повинні були вже припинитися, відповідач, керуючись лише службовою запискою, без зазначення інших підстав, звільнив ОСОБА_3 за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Крім того, ОСОБА_4 зазначав, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 2 ст. 41 КЗпП, може бути лише за попередньою згодою профспілкового органу, відповідно до ч. 1 ст. 41 КЗпП, який вирішує дане питання за обовязкової участі працівника. На підставі викладеного, посилаючись на відсутність законних підстав для втрати до позивача довіри ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом.

У судове засідання позивач не зявився, свої інтереси довірив представляти адвокату ОСОБА_1, справу просив розглядати за його відсутності, за участю його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала та просила їх задовольнити, вказуючи на те, що позивач займав посаду завідуючого складом готової продукції, з яким 29 листопада 2012 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Інших договорів про матеріальну відповідальність в подальшому не укладалося. Позивач стверджував, що склад готової продукції йому, при переведенні, належним чином переданий не був. 11 липня 2013 року керівником відповідача була затверджена посадова інструкція завідуючого складом, з якою був ознайомлений позивач. Наказом від 19 лютого 2014 року № А/П-51 склад готової продукції був перейменований у «склад» з наступними місцями зберігання ТМЦ: дільниця № 1, дільниця № 2 (склад запчастин), дільниця № 3 (склад комплектуючих). Пунктом 4 цього Наказу ОСОБА_3 було призначено матеріально-відповідальною особою за збереження товарно-матеріальних цінностей в місцях зберігання: дільниці № 1, 2, 3. Трудовим договором, укладеним між позивачем та відповідачем, під час переведення позивача на посаду завідуючого складом готової продукції передбачалося виконання позивачем трудових обовязків на посаді завідуючого складом готової продукції (дільниця № 1), виконання посадових обовязків завідуючого складом (дільниця № 2, дільниця № 3, які не були складами готової продукції) не передбачалося. Наказу про переведення позивача з посади завідуючого складом готової продукції на посаду завідуючого складом (в т.ч. склади запчастин та комплектуючих) та згоди позивача на переведення на нову посаду немає. Після незаконного фактичного переведення ОСОБА_3 з однієї посади на іншу між сторонами не укладалися договори про матеріальну відповідальність і позивач не був ознайомлений з посадовою інструкцією завідуючого складом. Не маючи права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, у відповідача, таким чином, відсутні права на будь-які претензії до працівника, який не ознайомлений з посадовою інструкцією нової посади, на яку його фактично незаконно перевели, з яким не укладено договору про матеріальну відповідальність на новій посаді. Винний дій позивача при обслуговуванні товарних цінностей на складі відповідача з часу його незаконного переведення з посади «завідуючого складом готової продукції» на посаду «завідуючого складом» апріорі не може бути. Результати інвентаризації проведені станом на 30 квітня 2015 року, 02 грудня 2015 року та 30 травня 2016 року не можуть мати для позивача будь-яких наслідків, так як в цей час відповідач, в порушення вимог ст. 31 КЗпП України, зобовязував позивача виконувати роботу, не обумовлену трудовим договором, не ознайомив його з посадовою інструкцією завідуючого складом, не уклав договору про матеріальну відповідальність. Крім того, відповідач не надав жодного доказу винних дій позивача за наслідками інвентаризацій, проведених на підприємстві станом на 02 грудня 2015 року та станом на 30 травня 2016 року, а лише посилається на визнання позивачем своєї вини. Однак, заява ОСОБА_3 про визнання себе винним у нестачі була надана позивачем на вимогу керівництва підприємства. З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила задовольнити позовну заяву ОСОБА_3 у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_3 заперечував, позовні вимоги вважав незаконними та необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Так, ОСОБА_2 надав письмові заперечення та письмові пояснення, в яких вказав, що на підставі письмової заяви, у відповідності до Наказу № А/К-236 від 21 листопада 2012 року ОСОБА_3 прийнято за основним місцем роботи на АТ «Маяк» на посаду «Комірник». Наказом № А/К-241 від 28 листопада 2012 року ОСОБА_3 з 29 листопада 2012 року переведено на посаду «Завідуючий складом готової продукції». Між АТ «Маяк» та ОСОБА_3 29 листопада 2012 року укладено письмовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у відповідності до якого ОСОБА_4, як працівник, який займає посаду завідуючого складом, яка безпосередньо повязана зі збереженням, використанням у процесі виробництва товарно-матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Таким чином, згідно вказаного договору, ОСОБА_4 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Проте, ОСОБА_4, будучи матеріально-відповідальною особою у відповідності до письмового Договору від 29 листопада 2012 року, допустив розтрату майна, яке належить АТ «Маяк», та яке було йому ввірене та перебувало у його віданні. Наказом АТ «Маяк» від 15 червня 2016 року № А/К-67 ОСОБА_3 було звільнено з посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, зокрема у звязку з вчиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довіри до нього, як працівника, що безпосередньо обслуговує матеріальні цінності. ОСОБА_2 зазначав, що у відповідності до Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та посадової інструкції для ОСОБА_3, який займав посаду завідувача складу, основним змістом його трудових обовязків, було збереження, використання у процесі виробництва товарно-матеріальних цінностей (п. 1 Договору про матеріальну відповідальність), а виконання його дій носило відповідальний та підзвітний характер, адже згідно з пп. г) п. 1 Договору про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_4 зобовязаний був вести облік, складати та надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та залишки ввірених йому матеріальних цінностей. В порушення Договору ОСОБА_3 неодноразово допускались випадки незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Вказані порушення зафіксовані під час проведення відповідних інвентаризацій. Так, під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_3, станом на 30 квітня 2015 року було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 81524,08 грн. Вказана нестача зафіксована ОСОБА_2 інвентаризації від 30 квітня 2015 року. При цьому, ОСОБА_4 із фактом та обсягом нестачі погодився, підписавши вказаний ОСОБА_2 інвентаризації. Також, ОСОБА_3 було частково сплачено суму нестачі за наслідками вказаної інвентаризації на підставі відповідної заяви від 01 серпня 2015 року, відповідно до якої він просить щомісячно відраховувати грошові кошти у розмірі 30 % від заробітної плати в рахунок погашення шкоди, завданої в результаті нестачі ввірених йому цінностей. Представник відповідача зазначав, що під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_3, станом на 02 грудня 2015 року, було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 11514,76 грн. Вказана нестача зафіксована ОСОБА_2 інвентаризації від 02 грудня 2015 року. Під час проведення третьої інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені позивачу, 30 травня 2016 року ОСОБА_4 в порушення пп. г) п. 1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відмовився від участі в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. Отже, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи у звязку з вчиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довіри до нього, як працівника, що безпосередньо обслуговує матеріальні цінності (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України), АТ «Маяк» діяло відповідно до вимог чинного трудового законодавства. Щодо посилань позивача на відсутність згоди первинного профспілкового органу на його звільнення, ОСОБА_2 вказував на те, що первинна профспілкова організація у АТ «Маяк» відсутня, а ОСОБА_4 не надав доказів на підтвердження того, що він був членом профспілки та сплачував відповідні внески. Крім того, оригінал трудової книжки був направлений позивачу після його звільнення за заявою останнього. Також, ОСОБА_2 вказував на те, що ОСОБА_3 заява про звільнення за власним бажанням була подана 01 червня 2016 року. Проте, ОСОБА_3 у заяві не зазначено жодного із причин, перелічених у ст. 38 КЗпП України, для звільнення його за власним бажанням раніше закінчення двотижневого строку. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Вказаної домовленості досягнуто не було, про що свідчить резолюція на заяві ОСОБА_3 «Согласовано с условием отработки в течении двух недель». Таким чином відповідач правомірно не задовольнив прохання ОСОБА_3 звільни його 13 червня 2016 року. Оскільки ОСОБА_4 подав заяву про звільнення за власним бажанням 01 червня 2016 року, у середу, то останнім днем роботи також буде середа, 15 червня 2016 року, тобто для ОСОБА_3 15 червня 2016 року є робочим днем. Також, представник відповідача звертав увагу суду на те, що інші порушення трудової дисципліни з боку працівника протягом двотижневого строку попередження також можуть стати підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Так, навіть за умови подання працівником заяви про звільнення за власним бажанням, дана заява не є перешкодою для звільнення такого працівника за ініціативою власника, в т.ч. з підстав втрати до працівника довіри, якщо на це є законні та обєктивні підстави, проте, що стосується строку розірвання такого договору то власник, за умови зазначення працівником поважних причин неможливості продовжувати роботу, повинен додержуватися норми ч. 1 ст. 38 КЗпП України та розірвати такий договір у строк, який зазначає працівник, при цьому законодавець обмежує роботодавця у строках розірвання договору, повязуючи дані обставини із неможливістю працівника продовжувати роботу, але не обмежує роботодавця у підставах розірвання договору. Саме тому, наказом ПрАТ «Завод «Маяк» від 15 червня 2016 року № А/К-67 ОСОБА_3 було цілком законно звільнено з посади завідуючого складом з 15 червня 2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, зокрема, у звязку з вчиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довіри до нього, навіть, за умови подання ОСОБА_3 заяви про звільнення за власним бажанням. Нa AT «Маяк» затверджено відповідні посадові інструкції, в т.ч. і ті, дія яких поширювалась на ОСОБА_3 Так, наказом № А/П-9 від 20 січня 2011 року введено в дію Посадову інструкцію завідуючого складом (код КП 1226.2), на зміну якому Наказом № А/П-211 від 11 липня 2013 року введено в дію Посадову інструкцію завідуючого складом (код КП 1226.2). При цьому, ОСОБА_4, перебуваючи на посаді завідуючого складом, був ознайомлений із вказаними посадовими інструкціями. Посилання представника позивача, що під час виконання ОСОБА_3 своїх трудових обовязків мало місце його переведення з посади «завідувач складу готової продукції» на посаду «завідувач складу» є неправомірними. Пунктом 1.1 Наказу № А/П-51 від 19 лютого 2014 року «Про упорядкування структури складського господарства» було перейменовано «Склад готової продукції» у «Склад», тобто відносно ОСОБА_3 не мало місце ні переведення, ні переміщення. Вказане перейменування також не потягло змін істотних умов праці. Пунктом 4 Наказу № А/П-51 від 19 лютого 2014 року призначено матеріально-відповідальним за збереження товарно-матеріальних цінностей в місцях зберігання «дільниці № 1», «дільниці № 2», «дільниці № 3» завідуючого складом ОСОБА_3 ОСОБА_4 вказаним наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис. Таким чином, відповідач як роботодавець, ознайомив ОСОБА_3, як працівника, з його посадовою інструкцією під розписку. Вказаний обовязок відповідачем виконано в повному обсязі, про що свідчить підпис ОСОБА_3 на посадовій інструкції. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності, проти позову ОСОБА_3 заперечував, вважав позовні вимоги ОСОБА_3 необгрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства у звязку з чим просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно наказу генерального директора ПрАТ «Завод «Маяк» від 21 листопада 2012 року № А/К-236 ОСОБА_4 був прийнятий на роботу на посаду комірника в склад готової продукції (а.с. 5-6, 43).

Наказом генерального директора ПрАТ «Завод «Маяк» від 29 листопада 2012 року № А/К-241 позивача переведено з 29 листопада 2012 року, за його згодою, на посаду завідуючого складом готової продукції (а.с. 5-6, 44).

Наказом генерального директора ПрАТ «Завод «Маяк» від 15 червня 2016 року № А/К-67 завідуючого складом ОСОБА_3 звільнено з 15 червня 2016 року у звязку з втратою довіри, п. 2 ст. 41 КЗпП України на підставі службової записки першого заступника генерального директора ОСОБА_6 від 13 червня 2016 року № 436 (а.с. 99).

З позивачем було проведено остаточний розрахунок, а також у звязку з відсутністю ОСОБА_3 на робочому місця 15 червня 2016 року, листом від 15 червня 2016 року вих. № 173 направлено копію вказаного Наказу про звільнення, а листом від 24 червня 2016 року вих. № 186 направлено ОСОБА_3 оригінал його трудової книжки на підставі заяви позивача від 15 червня 2016 року, яка надійшла до відповідача 17 червня 2016 року (а.с. 93, 94-95, 96, 97-98, 100, 101-102, 103, 107, 108, 109).

Предметом даного позову є зміна формулювання причини звільнення, а саме ОСОБА_4 просить зазначити як причину його звільнення з ПрАТ «Завод «Маяк» - «звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» замість «звільнення у звязку з втратою довіри, п. 2 ст. 41 КЗпП України», оскільки вважає, що звільняти його за п. 2 ст. 41 КЗпП України у відповідача відсутні підстави.

Так, 01 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до генерального директора ПрАТ «Завод «Маяк» із заявою про звільнення за власним бажанням 13 червня 2016 року (а.с. 168).

Однак, як зазначалося вище, наказом генерального директора ПрАТ «Завод «Маяк» від 15 червня 2016 року № А/К-67 позивача було звільнено на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіри.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крiм пiдстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договiр з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу може бути розiрваний також у випадку винних дiй працiвника, який безпосередньо обслуговує грошовi, товарнi або культурнi цiнностi, якщо цi дiї дають пiдстави для втрати довiря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

В п. 28. Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень, ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

В постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16 сформульовано наступний правовий висновок: «розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіря до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обовязкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довіря може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен зясувати: чи становить виконання операцій, повязаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обовязків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей».

Відповідно до пункту 6 «Загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» Випуску 1 «Професії працівників, які є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 336, у заголовку посадової інструкції наводиться повна назва посади в родовому відмінку.

Наказом № А/П-9 від 20 січня 2011 року введено в дію Посадову інструкцію завідуючого складом (код КП 1226.2), на зміну якому Наказом № А/П-211 від 11 липня 2013 року введено в дію Посадову інструкцію завідуючого складом (код КП 1226.2). При цьому, ОСОБА_4, перебуваючи на посаді завідуючого складом, був ознайомлений із вказаними посадовими інструкціями.

Так, в матеріалах справи міститься посадова інструкція завідуючого складом, яку доведено для ознайомлення ОСОБА_3, про що свідчить підпис останнього у ній. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.7 Розділу 2 даної посадової інструкції завідуючий складом керує роботою складу по прийманню, зберіганню, відпусканню товарно-матеріальних цінностей, їх розміщенню з урахуванням раціонального використання складських площ, полегшенню та прискоренню їх пошуку. Забезпечує зберігання товарно-матеріальних цінностей, дотримання режимів зберігання, правил оформлення та передачі прибуткових та видаткових документів. Складає та надає в установленому порядку звітність (а.с. 45-49).

29 листопада 2012 року з метою збереження матеріальних цінностей, які належать ПрАТ «Завод «Маяк» між генеральним директором підприємства ОСОБА_5 та завідуючим складом ОСОБА_3, як працівником підприємства, було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого ОСОБА_4, як особа-працівник, який виконує роботу безпосередньо повязану зі зберіганням, прийняттям в процесі виробництва товаро-матеріальних цінностей, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереженості ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 50).

Наказом директора ПрАТ «Завод «Маяк» від 19 лютого 2014 року № А/П-51 було внесено зміни в структуру складського господарства: перейменовано «склад готової продукції» у «склад»; встановлено місця зберігання ТМЦ у підрозділі «склад» - дільниця № 1, дільниця № 2 (склад запчастин), дільниця № 3 (склад комплектуючих); завідуючому складом ОСОБА_3 до 01 квітня 2014 року забезпечити відповідність залишків товарно-матеріальних цінностей в програмі 1С згідно з їх фактичним розташуванням по місцям зберігання; призначено матеріально-відповідальним за збереження товарно-матеріальних цінностей в місцях зберігання «дільниці № 1», «дільниці № 2», «дільниці № 3» завідуючого складом ОСОБА_3 З вказаним наказом позивач був ознайомлений, що підтверджується його підписом, претензій та заперечень на надав (а.с. 128).

Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача адвоката ОСОБА_1 стосовно того, що ОСОБА_3 було переведено з посади «завідуючого складом готової продукції» на посаду «завідуючого складом», оскільки перейменування одиниці структури складського господарства підприємства не є переведенням працівника на іншу роботу. При цьому, суд вважає доведеним представником відповідача ОСОБА_2 того факту, що ОСОБА_4 безпосередньо обслуговував товарні цінності ПрАТ «Завод «Маяк», а виконання ним операцій, повязаних з таким обслуговуванням цінностей є основним змістом його трудових обовязків, а також носить відповідальний, підзвітний характер.

На підтвердження винних дій ОСОБА_3 представником відповідача ОСОБА_2 надано документи щодо проведення інвентаризацій в ПрАТ «Завод «Маяк». Так, під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_3, станом на 30 квітня 2015 року було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 81524,08 грн. Під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені ОСОБА_3, станом на 02 грудня 2015 року, було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 11514,76 грн. Вказана нестача зафіксована ОСОБА_2 інвентаризації від 02 грудня 2015 року. Під час проведення третьої інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які були ввірені позивачу, 30 травня 2016 року ОСОБА_4 в порушення пп. г) п. 1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відмовився від участі в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей (а.с. 51-86).

При цьому, як свідчить заява ОСОБА_3 останній визнав наявність нестачі у розмірі 81524 грн. 08 коп., яка була виявлена за результатами інвентаризації готової продукції станом на 30 квітня 2015 року. Позивач просив щомісячно відраховувати грошові кошти в розмірі 30% від його заробітної плати за серпень 2015 року в рахунок погашення заборгованості перед підприємством (а.с. 92).

Також, ОСОБА_2 на розсуд суду представлено аудиторський звіт про результати проведених аудиторських процедур, складений 26 травня 2016 року, складений ТОВ «Аудиторська фірма «Стройаудит», за висновками якого інвентаризація готової продукції АТ «Маяк» станом на 30 квітня 2015 року проведена із дотриманням нормативних вимог, її підсумки належним чином оформлені, рішення інвентаризаційної комісії прийняті з огляду на діюче законодавство. За результатом інвентаризації виявлено нестачу у розмірі 81524 грн. 08 коп. Встановлена винна особа завідуючий складом ОСОБА_4, який протягом вищевказаного періоду частково відшкодував виявлену нестачу у сумі 12163 грн. 43 коп. На час складання звіту залишок непогашеного збитку становить 69360 грн. 65 коп. (а.с. 87-91).

Крім того, в обгрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_2 надано копію висновку судової економічної експертизи від 07 жовтня 2016 року № 7314, яким також підтверджується факт нестачі товарно-матеріальних цінностей, за забезпечення збереження яких матеріально-відповідальною особою є ОСОБА_4 (а.с. 412-166).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 04 травня 2016 року до ЄРДР за № 0000526 внесено відомості за заявою ПрАТ «Завод «Маяк» про те, що під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей було виявлено їх нестачу (а.с. 129).

Таким чином, надані представником відповідача ОСОБА_2 докази вказують про те, що виявлена внаслiдок проведення iнвентаризацiї товарно-матерiальних цiнностей нестача свiдчить про неналежне виконання ОСОБА_4, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, своїх трудових обовязкiв, наявнiсть його винних дiй щодо нестачi товарно-матерiальних цiнностей та наявнiсть пiдстав у власника для звiльнення ОСОБА_4 за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

13 червня 2016 року заступником директора ПрАТ «Завод «Маяк» ОСОБА_6 було складено службову записку, в якій зазначено, що на підставі наказу № А/П-228 від 08 грудня 2015 року на підприємстві було проведено інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які зберігаються на складі готової продукції (матеріально-відповідальна особа ОСОБА_4В.), в результаті якої виявлено нестачу торгово-матеріальних цінностей у сумі 11514 грн. 76 коп. У звязку з тим, що нестача у ОСОБА_4 є повторною, крім того, у період з 31 травня 2016 року по 03 червня 2016 року ОСОБА_4 відмовився від участі у проведенні позапланової інвентаризації торгово-матеріальних цінностей, які зберігаються на складі готової продукції, не приступив до виконання своїх обовязків з 13 червня 2016 року, ОСОБА_6 вважала неможливим виконання ОСОБА_4 обовязків завідуючого складом та пропонувала звільнити останнього за п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з недовірою (а.с. 105).

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_3

Крім того, не приймаються до уваги посилання позивача на відсутність згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40, п.п. 2, 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч. 4 ст. 43 КЗпП України у разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Проте, ключовою умовою для дотримання такого порядку є членство працівника у профспілці.

Однак, ОСОБА_3, в порушення ст. 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження того, що він був членом профспілки та сплачував відповідні внески, у звязку з чим, доводи позивача щодо його звільнення без згоди профспілкової організації є необґрунтованими.

В той же час, як вбачається зі Статуту ПрАТ «Завод «Маяк» та довідки № 243, виданої генеральним директором ПрАТ «Завод «Маяк» від 26 липня 2016 року, на ПрАТ «Завод «Маяк» профспілкова організація відсутня (а.с. 26-42, 106).

Таким чином, зазначені позивачем та його представником обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Що стосується позовних вимог щодо зміни дати звільнення, то ОСОБА_3 заява про звільнення за власним бажанням була подана 01 червня 2016 року. Позивачем у заяві не зазначено жодного із причин, перелічених у ст. 38 КЗпП України, для звільнення його за власним бажанням раніше закінчення двотижневого строку. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Вказаної домовленості досягнуто не було, про що свідчить резолюція на заяві ОСОБА_3 «Согласовано с условием отработки в течении двух недель». Таким чином відповідач правомірно не задовольнив прохання ОСОБА_3 звільни його 13 червня 2016 року. Оскільки ОСОБА_4 подав заяву про звільнення за власним бажанням 01 червня 2016 року, то останнім днем роботи буде 15 червня 2016 року, який для ОСОБА_3 є робочим.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 38, 41, 43 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Завод «Маяк», третя особа генеральний директор ПАТ «Завод «Маяк» про зміну формулювання причин звільнення з роботи відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28 січня 2017 року.

Головуючий: