Провадження № 2/161/3917/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2017 року

м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

з участю секретаря Маковецькій Т.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Палацу учнівської молоді про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Палацу учнівської молоді про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що з 20 березня 2007 року прийнята медсестрою Луцького палацу учнівської молоді. 21 січня 2017 року звільнена з посади медсестри за власним бажанням. Відповідно до виписки із медичної карти хворого №20678 від 21 січня 2017 року, на час видачі наказу про звільнення перебувала на лікарняному, а саме з 29 грудня 2016 по 20 січня 2017 року, до роботи рекомендовано приступити 22 січня 2017 року. Вважає, що звільнення відбулося без законної підстави, а тому її права мають бути відновленні шляхом поновлення на посаді та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, незаконними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яка полягає у втраті душевного спокою, постійному перебуванні у роздратованому стані і відсутності засобів для забезпечення належного рівня життя. Просить поновити її на посаді медсестри та стягнути з відповідача в її користь 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити, з підстав наведених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, оскільки законність звільнення позивача з роботи підтверджується наданими суду доказами, крім того вважає, що позивач пропустила місячний строк щодо звернення до суду із вказаним позовом.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, аналізуючи матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Судом встановлено, що згідно наказу №43 від 20.03.2007р., ОСОБА_3 з 20 березня 2007 року почала працювати медсестрою Палацу учнівської молоді в м.Луцьку (а.с.4).

З пояснень сторін встановлено, що 31 грудня 2016 року позивач подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Даний факт стверджується власноруч написаною заявою ОСОБА_3 від 31 грудня 2016 року, в якій вона просила звільнити її з роботи з 2 січня 2017 року за власним бажанням (а.с. 28).

На підставі наказу №12-к/тр від 20 січня 2017 року позивача звільнено з посади медичної сестри з 21 січня 2017 року за власним бажанням (а.с. 29). З вказаним наказом позивач ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с. 28). Будь-яких заяв щодо відкликання заяви про звільнення остання не подавала, що свідчить про її намір звільнитися з роботи.

Як вбачається з копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого №20678 від 21 січня 2017 року та копії листка тимчасової непрацездатності позивач перебувала на лікарняному з 29 грудня 2016 року по 21 січня 2017 року(а.с.30-31).

Позивач вважає, що оскільки вона перебувала на лікарняному, відповідач не мав права її звільняти, а тому просить з цих підстав визнати її звільнення не законним.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Ураховуючи викладене й установлені судом обставини справи, початок перебігу місячного строку звернення до суду в цьому разі для ОСОБА_3 повинен починатися з дня вручення копії наказу про звільнення.

Як вбачається із позовної заяви позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених трудових прав лише 04 вересня 2017 року, а тому суд вважає, що саме з підстав пропуску місячного строку звернення до суду з позовом позивачу слід відмовити у задоволенні позову.

В зв'язку з цим і не підлягає до задоволення позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 60, 212 215 ЦПК України, ст.233 КЗпП України, суд,-

В И Р І Ш ИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Палацу учнівської молоді про поновлення на роботі на стягненні моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Івасюта Л.В.