Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/9417/16-ц Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2017 року,

встановила:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра») звернулося з вказаним позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 01.08.2008 року в сумі 36165,19 грн. Зазначало, що 01.08.2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір на суму 30000 грн. Одночасно укладено договір поруки з ОСОБА_3 Відповідачі умови договору належним чином не виконують, а тому станом на 12.01.2016 року виникла вищевказана заборгованість. Останній платіж здійснено 01.07.2015 року

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «КБ «Надра» солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору в сумі 36165,19 грн., з яких : 8018,09 грн. кредитної заборгованості; 12854,56 грн. заборгованості по сплаті процентів, 10096,43 грн. заборгованість по пені та 5196,11 грн. штрафу.

Стягнуто на користь ПАТ «КБ «Надра» з ОСОБА_2, ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 689 грн., з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи. Зазначають, що відповідачі не були повідомленні про час та місце останнього судового засідання, що позбавило їх можливості надати свої заперечення та докази, подати заяву про застосування позовної давності. Судом не враховано, що строк сплати кредиту закінчився 05.08.2009 року, а останній платіж здійснено 21.10.2009 року, тому порука припинилася та сплив трирічний строк позовної давності.

Представник відповідачів підтримав доводи апеляційної скарги і просить застосувати строк позовної давності для боржника за заявою, поданою апеляційному суду, та строк припинення поруки.

Представник позивача заперечує у задоволенні скарги.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що умови договору відповідачами не виконуються належним чином, а тому борг підлягає стягненню в солідарному порядку з позичальника та поручителя.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Так, згідно з ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ст.554 ЦК України).

Судом встановлено, що 01.08.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі ВАТ КБ «Надра»), яке у подальшому перейменовано на ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1066/ЕК/2008-980 (далі Договір), за яким відповідач отримала кошти в сумі 30000 грн. з сплатою 36 % річних відповідно до умов договору та кінцевим терміном повернення до 05.08.2009 року (п.п.1.1, 1.3, 3.1.2.1 Договору).

Пунктом 3.1.2.2 Договору передбачена сплата 72 % річних на суму простроченої заборгованості, а п.п.8.1-8.3 сплату пені та штрафу.

В цей же день, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір поруки з метою виконання зобовязання за кредитним Договором.

Станом на 12.01.2016 року банком нарахована за Договором заборгованість в сумі 36165,19 грн., з яких : 8018,09 грн. кредитної заборгованості; 12854,56 грн. заборгованості по сплаті процентів, 10096,43 грн. заборгованість по пені та 5196,11 грн. штрафу.

Враховуючи вищевказані обставини, суд першої інстанції, на підставі ст.ст.526, 533, 534, 1054 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами спору правовідносин, що виникають із договорів кредиту та поруки. Зазначені обставини відповідачами не оскаржуються.

В той же час, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1451цс16.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.3 договору поруки) про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що боржник зобовязався повернути кредит у строк до 05 серпня 2009 року, а оскільки банк звернувся до поручителя з позовом у липні 2016 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому є підстави для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню в частині вирішення вимог до ОСОБА_3 із ухваленням нового рішення про відмову у позові до останнього як поручителя.

Щодо стягнення заборгованості із позичальника, колегія суддів враховує наступне.

Як зазначив Верховний Суд України у справі № 6-780цс15, відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності, подану на стадії апеляційного розгляду.

Статтями 257, 258 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки та спеціальну для вимог про стягнення неустойки один рік.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1, 3 ст.264 ЦК України).

Відповідачі зазначають, що останній платіж ними було здійснено у 2009 році.

Згідно наданих банком розрахунків заборгованості та виписок про рух коштів, 21.10.2009 року здійснено платіж в сумі 1000 грн. У подальшому з 16.02.2010 року до 01.07.2015 року в касу банку від імені боржника внесено 30 платежів від 50 до 500 грн. на загальну суму 5550 грн., які враховані при визначенні суми боргу.

Доказів здійснення цих платежів третьою особою відповідачами не надано.

З урахуванням кількості платежів та їх загального розміру, погашення кредиту через касу банку, що підтверджується виписками по рахунку та Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 280 від 17.06.2004 року, доводи відповідачів щодо припинення ними погашення кредиту з 2009 року є непереконливими, а тому колегія суддів приходить до висновку про переривання позовної давності під час кожного платежу.

Оскільки останній платіж здійснено боржником 01.07.2015 року, що підтверджується копією заяви на переказ коштів та квитанції про сплату боргу в сумі 500 грн., трирічний строк позовної давності по кредиту та процентам на час звернення до суду в липні 2016 року не сплив, як і річний строк позовної давності по неустойці, яка обчислена з січня 2015 року.

Проте, судом першої інстанції при стягненні неустойки у вигляді пені та штрафу не враховано правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15, який зазначив, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно п.п.8.1-8.2 Договору за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків передбачено нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

В той же час, п.8.3 Договору за порушення строків повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом сплачується штраф у розмірі 25 % від суми заборгованості по поверненню кредиту та/або сплати відсотків, вказаних у графіку і визначених на дату прострочення.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, не підлягає стягненню штраф в сумі 5196,11 грн.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України розподіл судових витрат слід провести пропорційно до задоволених вимог, який становить : на користь позивача з відповідача 1179,57 грн. (85,6 % від сплаченого в суді першої інстанції судового збору 1378 грн.), на користь відповідача з позивача 218,3 грн. (14,4% від сплаченого за подачу апеляційної скарги судового збору 1516 грн.)

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 1066/ЕК/2008-980 від 01.08.2008 року станом на 12.01.2016 року в розмірі 30969,08 грн., з яких : заборгованість по кредиту в розмірі 8018,09 грн., заборгованість по сплаті процентів в розмірі 12854,56 грн., пеня за прострочення сплати кредиту в розмірі 10096,43 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судові витрати в сумі 1179,57 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 218,3 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Судді