Справа № 369/5085/16-ц
Провадження № 2/369/248/17
РІШЕННЯ

Іменем України

23 листопада 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника за договором адвоката Морозової Тамари Василівни до виконавчого комітету (орган приватизації) Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Києво- Святошинської адміністрації Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконною відмову надати згоду на реєстрацію місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_1 в особі представника за договором адвоката Морозової Тамари Василівни звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету (орган приватизації) Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Києво-Святошинської адміністрації Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконною відмову надати згоду на реєстрацію місця проживання.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 06 липня 1991 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_3.

20 квітня 1993 року мати позивачки, ОСОБА_7, зареєструвала місцепроживання свого зятя - відповідача ОСОБА_3 у належній їй квартирі АДРЕСА_1, щоби дочка та зять мали можливість стати на квартирний облік, як молода сім'я, що вони і зробили.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_6, спільна дитина позивача та відповідача ОСОБА_3

З моменту народження дитини та до 2002 року родина проживала у квартирі матері позивачки та перебувала на квартирному обліку для поліпшення житлових умов, як молода сім'я. Відповідач перебував на військовій службі та дуже часто був у службових відрядженнях.

25 жовтня 2002 року рішенням Крюківщинської сільської ради №46 було видано ордер №00031 на квартиру АДРЕСА_2.

З жовтня 2002 року у квартирі АДРЕСА_3 проживали сім'єю ОСОБА_3, ОСОБА_1 та їх спільна дитина син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач зазначає, що весь час з моменту отримання квартири у користування, відповідач не міг знайти вільний час, аби зареєструвати місце проживання своє, дружини та сина у спірній квартирі. Позивачка неодноразово зверталася до чоловіка із проханнями надати згоду на «прописку» родини та оформити документи належним чином, однак усе було марно. На початку травня 2009 року позивачка та відповідач звернулися до Крюківщинської сільської ради із спільною заявою про видачу повторного ордеру на спірну квартиру, обгрунтовуючи тим, що не мали можливість прописатися у квартирі в зв»язку із довгостроковими відрядженнями ОСОБА_3, але весь час своєчасно сплачували комунальні послуги.

01 червня 2009 року рішенням №22/13/1 виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради, було надано дозвіл на видачу дублікату ордера на спірну квартиру із складом сім'ї відповідно до ордеру №00031 від 07.11.2002 року: ОСОБА_3, дружина - ОСОБА_1. 12 червня 2009 року відповідач отримав ордер на жиле приміщення №000370 із складом сім'ї, вказаним вище.

Відповідач обіцяв позивачу, що докладе усіх зусиль, аби скоріше знятися з реєстрації місця проживання у її матері, та зареєструвати місце проживання усіх трьох осіб (себе, сина та дружину) у спірній квартирі. Обіцяв, що вони приватизують квартиру та вона залишиться сину. Однак, дізнавшись про зраду чоловіка та наявність вагітної коханки, позивачка вирішила розірвати шлюб із відповідачем.

25 червня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. Дитина залишилась проживати із матір'ю.

3 часу розірвання шлюбу ОСОБА_3 не надавав матеріальної підтримки матері дитини та ухилявся від сплати комунальних витрат на спірну квартиру, мав значну заборгованість з їх оплати, а також приховував дійсний розмір своїх доходів. Заборгованість по комунальним платежам була оплачена позивачем ОСОБА_1 самостійно.

Позивач наголошує, що за весь час користування спірною квартирою, виключно позивач дбала про її нормальний стан, здійснювала оздоблення, а також виключно самостійно сплачувала усі комунальні витрати, опалення, водопостачання, електроенергію та інше. Через постійну відсутність відповідача, позивачка самостійно придбавала меблі та побутову техніку у спірну квартиру, адже відповідач обіцяв переоформити її на сина, отже мати дбала про майбутнє майно своєї дитини.

4 грудня 2013 року рішенням Подільського районного суду міста Києва по справі № 758/10226/13-ц було задоволено позов матері позивачки - ОСОБА_7 про визнання відповідача- ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_4. З часу постановлення вищевказаного рішення суду відповідач почав уникати спілкування із позивачкою та її сином, усі спроби з'ясувати, коли ж він надасть згоду на реєстрацію дитини та колишньої дружини у спірній квартирі виявилися марними.

У грудня 2015 року позивачка знову зробла спробу вирішити із відповідачем питання реєстрації місця проживання у спірній квартирі, сподіваючись хоча би на крихти порядності з його боку, але почула від нього, що її очікує «сюрприз» та ніякої прописки вона з дитиною не побачать.

18 січня 2016 року адвокатом Морозовою Тамарою Василівною було зроблено адвокатський запит до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з питання надання інформації щодо приватизації та прав власності на квартиру АДРЕСА_5.

22 січня 2016 року листом вих. № 46 Крюківщинська сільська рада повідомила, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру в них відсутнє, але надали копію розпорядження №178 від 19 березня 2014 року про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 спірної квартири.

25 лютого 2016 року адвокатом Морозовою Тамарою Василівною було зроблено адвокатський запит до Києво-Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у Київської області з питання надання інформації щодо реєстації місця проживання у квартирі АДРЕСА_2

09 березня 2016 року листом вих. № 2873 Києво-Святошинський районний відділ Державної міграційної служби України у Київської області повідомив, що згідно обліків адресної картки та картки реєстрації особи за адресою: АДРЕСА_2 значаться зареєстрованими з 20.12.2013 року громадяни ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

20 травня 2014 року відповідач зареєстрував право власності на 1/3 спірної квартири у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що приватизація квартири АДРЕСА_6 є незаконною, відбулась з порушенням чинного законодавства та грубим ігноруванням прав інших членів сім'ї, які на той час проживали у вказаному житлі,дбали про нього і відповідно мали право на реєстрацію місця проживання та приватизацію її частки.

Позивач вказує, що в дійсності, заява від відповідачів на приватизацію спірної квартири не могла бути прийнята і задоволена, оскільки у ордері на житло був вичерпаний перелік складу сім'ї, що мали право бути зареєстрованими у спірній квартирі та які постійно мешкали в спірній квартирі, адже відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України " Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Крім того, станом на момент приватизації у березні 2014 року у квартирі мешкала неповнолітня на той час особа - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. За таких умов, приватизація житла (квартири), здійснюється з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, на підставі відповідного рішення опікунської ради, яке є обов'язковим в цьому випадку. В порушення закону, відповідач 1, здійснив приватизацію квартири на трьох осіб, які в ній хоча й були прописані, але жодного дня не проживали. Таким чином, відповідач 1 порушив права третьої особи - ОСОБА_6, оскільки взагалі не врахував його законних інтересів в момент здійснення приватизації квартири.

Таким чином, позивач вважає, що приватизація житла була проведена з порушенням Закону України " Про приватизацію державного житлового фонду ", у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Також, позивач вважає, що відповідачі незаконно перешкоджають їй зареєструвати місце свого споживання у спірній квартирі.

Тому просила суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 178 від 19 березня 2014 року. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_7 від 19.03.2014 року серія CAC № 526896, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 178 від 19 березня 2014 року. Визнати відмову ОСОБА_3 надати згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_8 - незаконною.

Протягом розгляду справи позивач уточнювала позовні вимоги, остаточно просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №5/4 від 30 жовтня 2013 року на видачу ордера ОСОБА_3 на вселення в квартиру АДРЕСА_9. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 178 від 19 березня 2014 року. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_7 від 19.03.2014 року серія САС № 526896, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 178 від 19 березня 2014 року. Визнати відмову ОСОБА_3 надати згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_8 - незаконною.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав. Подано суду заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідачі виконавчий комітет (орган приватизації) Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та ОСОБА_5 в судове засідання не з»явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли.

Треті особи ОСОБА_6 та Служба у справах дітей Києво-Святошинської адміністрації Київської області в судове засідання не з»явилися, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їхньої відсутності.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Цей закон закріплює поняття приватизації, об'єкти та способи приватизації, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло. Законом також врегульовані права і обов'язки наймачів і власників, проведення приватизації і оформлення права власності, використання одержаних коштів, утримання приватизованих квартир, сплати податку на житло та соціальний захист населення при приватизації.

До об'єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом: а) безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; б) продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно п. З ст.8 Закону України " Про приватизацію державного житлового фонду передача квартири (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня надходження заяви громадянина .

Положеннями ст. 65 ЖК України передбачено право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення. Зокрема, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно ст. 65-1 Житлового кодексу України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні, 25 жовтня 2002 року рішенням Крюківщинської сільської ради №46 було видано ордер №00031 на квартиру АДРЕСА_2.

З жовтня 2002 року у квартирі АДРЕСА_3 проживали сім'єю ОСОБА_3, ОСОБА_1 та їх спільна дитина син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з пояснень позивача, у травні 2009 року позивачка та відповідач звернулися до Крюківщинської сільської ради із спільною заявою про видачу повторного ордеру на спірну квартиру, обгрунтовуючи тим, що не мали можливість прописатися у квартирі в зв»язку із довгостроковими відрядженнями ОСОБА_3, але весь час своєчасно сплачували комунальні послуги.

01 червня 2009 року рішенням №22/13/1 виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради, було надано дозвіл на видачу дублікату ордера на спірну квартиру із складом сім'ї відповідно до ордеру №00031 від 07.11.2002 року: ОСОБА_3, дружина - ОСОБА_1. 12 червня 2009 року відповідач отримав ордер на жиле приміщення №000370 із складом сім'ї, вказаним вище.

25 червня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 05 липня 2013 року, актовий запис - № 291.

Відповідно до листа Києво-Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у Київської області 09 березня 2016 року вих. № 2873 згідно обліків адресної картки та картки реєстрації особи за адресою: АДРЕСА_2 значаться зареєстрованими з 20.12.2013 року громадяни ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

20 травня 2014 року відповідач зареєстрував право власності на 1/3 спірної квартири у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав позивач зазначила, що за весь час з моменту отримання квартири у користування, відповідач не міг знайти вільний час, аби зареєструвати місце проживання своє, дружини та сина у спірній квартирі. Позивачка неодноразово зверталася до чоловіка із проханнями надати згоду на «прописку» родини та оформити документи належним чином, однак усе було марно.

З матеріалів справи убачається, що представник відповідача по справі заявив про застосування позовної давності, посилаючись на те, що позивачем, у поданій позовній заяві від 02 червня 2016 року, вказується, що відповідач отримав ордер на жиле приміщення: перший раз №00031 від 25 жовтня 2002 року, та повторний ордер №000370 12 червня 2009 року. Відповідно, позивач не заперечує факт обізнаності про отримання підстав для вселення та реєстрації у спірному житловому приміщенні. Оскільки позивачем не було використано свого права на судовий захист, просив суд застосувати до позовних вимог наслідки передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» , яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду, передбачений законодавством України, а саме судом встановлено, що з 12 червня 2009 року вона була обізнана про виникнення підстав для вселення та реєстрації у спільному житловому приміщенні. Разом з тим, а ні позивачем а ні представником позивача не надано доказів, про фактичні дії щодо реалізації свого права про реєстрацію у спірному приміщенні.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність застосування до заявлених позивачем позовних вимоги строк позовної давності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з підстав пропуску строків позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, при цьому судом не встановлено поважності причин пропуску зазначеного строку стороною позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 15, 30, 62, 88, 179, 209, 212, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Д.Усатов