Справа № 162/1106/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В.Д.
Провадження № 22-ц/773/609/17 Категорія: 46 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Матвійчук Л.В.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача Любешівська районна державна адміністрація Волинської області, Виконавчий комітет Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Любешівського районного суду від 01 березня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 травня 2010 року, виданим Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 1997 року.

Відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у вищевказаному будинку з 2008 року як дружина її сина ОСОБА_5

З 21 листопада 2010 року її син та відповідач разом з їхніми дітьми змінили місце проживання та стали проживати у будинку по АДРЕСА_2

У 2016 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Протягом багатьох років відповідач не проживає у спірному будинку, не з'являється у ньому, вивезла особисті речі, однак не бажає знятися з реєстраційного обліку.

Враховуючи викладене, позивач просила визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у вказаному будинку.

Рішенням Любешівського районного суду від 01 березня 2017 року позов задоволено.

Постановлено визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться по АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551 гривню 20 копійок судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить її відхилити і залишити оскаржуване рішення без змін, зазначаючи про його законність та обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 1997 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок по АДРЕСА_1

Згідно з відомостями, що містяться у будинковій книзі, у вищевказаному будинку з 15 листопада 2006 року зареєстровано сина відповідача ОСОБА_6, а з 27 листопада 2006 року - відповідача ОСОБА_3 (а. с. 11-14).

З 21 січня 2006 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, який рішенням Любешівського районного суду від 27 червня 2016 року розірвано (а. с. 6).

Актом обстеження житлово-побутових умов позивача ОСОБА_1 від 16 листопада 2016 року, складеним комісією Любешівської селищної ради, встановлено, що на день обстеження ОСОБА_3 не проживала у будинку по АДРЕСА_2

Згідно з актом від 21 лютого 2017 року обстеження умов проживання, проведеним службою у справах дітей Любешівської районної державної адміністрації, відповідач ОСОБА_3 з 2011 року разом з двома дітьми проживає АДРЕСА_2 (а. с. 72).

Свідок ОСОБА_5 в суді першої інстанції показав, що перебував з відповідачем у шлюбі. Спочатку вони проживали у його батьків по АДРЕСА_2. Після народження сина ОСОБА_7 у 2006 році зареєстрували за цією адресою місце проживання ОСОБА_3 разом з дитиною. З 2010 року він з відповідачем та дітьми стали проживати у будинку по АДРЕСА_1 Відповідач проживає там і зараз.

Свідок ОСОБА_8, яка мешкає по сусідству з ОСОБА_1, показала, що відповідач проживала у позивача до придбання будинку по АДРЕСА_2

Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановивши на підставі вищенаведених доказів, що відповідач зареєстрована, але фактично не проживає в будинку по АДРЕСА_2 понад один рік без поважних причин, суд першої інстанції, давши правильну оцінку обставинам справи, обґрунтовано задовольнив позов, визнавши ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги випливає, що ОСОБА_3 фактично визнає, що не проживає у спірному будинку позивача ОСОБА_1 понад один рік і не наводить поважних причин такого не проживання.

Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до того, що визнавши її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд порушив її права та обов'язки по відношенню до неповнолітнього сина, який зареєстрований у будинку ОСОБА_1 Однак ці доводи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Питання про визнання неповнолітнього сина відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не ставилося. Фактично дитина проживає зі своєю матір'ю, що визнано обома сторонами, а отже права неповнолітнього ніяким чином не порушені.

Що стосується реєстрації місця проживання неповнолітнього сина відповідача до 14 років, то за змістом п. 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077, обов'язок по реєстрації такої дитини разом з батьками або одним з них покладається на батьків. Тому після зняття ОСОБА_3 з реєстрації за місцем знаходження спірного житлового приміщення вона зобов'язана в установленому законом порядку зареєструватися за новим місцем проживання і разом з батьком дитини вирішити питання про реєстрацію неповнолітнього.

Відповідач не проживала у спірному будинку протягом багатьох років, але не зверталася до суду з позовом про вселення чи усунення перешкод у користуванні майном.

Порушення гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права ОСОБА_3 на повагу до її житла не відбулося. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення, в якому відповідач зареєстрована, не є її житлом. Що ж стосується займаного нею жилого приміщення, то питання про її виселення з нього чи обмеження її прав на користування ним судом не вирішувалося.

В даному випадку держава не втручалася в права і охоронювані законом інтереси ОСОБА_3, а оскаржуваним рішенням суду в установленому законом порядку захищені права власника спірного будинку позивача ОСОБА_1, гарантовані їй статтею 405 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року не заслуговує на увагу, оскільки встановлені Європейським судом у згаданому рішенні обставини та зроблені ним висновки не мають відношення до даної справи. Обставини згаданої справи стосувалися виселення заявників на вимогу державного органу з квартири. Європейський суд зазначив у своєму рішенні, що національним судам необхідно було встановити баланс між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири, та фінансовими інтересами держави в одержанні максимального доходу від продажу цієї квартири, набутої як майно померлої особи. У даній справі встановлені судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини є іншими.

Процесуальні права відповідача у даній справі були забезпечені, в судових засіданнях її інтереси представляла фахівець у галузі права.

Питання про можливість реєстрації відповідача з її дітьми за місцем фактичного проживання, а також про те, чи чинила вона перешкоди позивачу у здійсненні останньою прав власника спірного жилого приміщення, не входять в предмет доказування у даній справі, а відтак і не підлягають з'ясуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Любешівського районного суду від 01 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді