Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/1433/17 Головуючий у 1-й інстанції Андрюшина Л.А.
Пр. № 22-ц/778/3294/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (надалі - ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за невідпрацьовані дні відпустки в розмірі 5502,65 грн., а також судовий збір 1600,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що відповідач працювала у позивача за професією машиніста крану металургійного у ЦХП-1, відповідно до наказу № 318 про прийом на роботу від 09.12.2010 року. В березні 2017 року за період з 01.01.2017 р. по 01.01.2018 р. ОСОБА_2 було надано щорічну основну відпустку у кількості 35 календарних днів, з яких 23 дні було надано в рахунок невідпрацьованої частини року, що підтверджуються розрахунком відпускних. Відповідачу було проведено оплату відпустки, виходячи з розрахунку її середньомісячного заробітку. Після використання відпустки 05.05.2017 року ОСОБА_2 звільнилась з підприємства. Відповідно до ст. 127 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок не відпрацьованої частини робочого року. На день звільнення сума нарахованої заробітної плати відповідачу не була достатньою для погашення її заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, у зв'язку з чим, після всіх належних відрахувань, розмір заборгованості склав 5502,65 грн. З метою досудового врегулювання спору ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» зверталось з письмовою вимогою від 08.05.2017 року до відповідача про погашення заборгованості у добровільному порядку. Однак, заборгованість відповідачем не погашена.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року (а.с. 51-54) в задоволенні позову ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у своїй апеляційній скарзі (а.с.) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги позивача, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (а.с. 73), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 75).

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 80-96).

У судове засідання 02 листопада 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.78) представник позивача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» не з'явився, позивач про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання представника позивача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю відповідача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 1212 ч.1; 1215 ч.1 п.1 ЦК України, ст. ст. 10 - 11, 60 - 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення позову позивача у цій справі, з урахуванням положень, передбачених 1215 ч. 1 п. 1 ЦК України, приймаючи до уваги, що позивачем не було доведено суду першої інстанції належними та допустимими доказами факт рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача при отриманні нею коштів за період відпустки.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах з позивачем ПАТ «ЗМК комбінат «Запоріжсталь» з 12.12.2010 року та була звільнена 04.05.2017 року за власним бажанням у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення чотирнадцятирічного віку (трудова книжка, копія а.с.42).

Факт перебування у трудових відносинах також підтверджується копіями наказів про прийом на роботу № 318 від 09.12.2010 року та звільнення з роботи № 218 від 04.05.2017 року (а.с.3,10).

Заява про звільнення була подана відповідачем ОСОБА_2 20.04.2017 року (а.с.44).

Сторонами у суді першої інстанції було визнано, що у період з 27.03.2017 року по 04.05.2017 року відповідач знаходилась у щорічній основній відпустці, яка була їй надана за період з 01.01.2017 по 01.01.2018 року.

Позивачем було виплачено відповідачу відпускні, що підтверджується розрахунковими листками за березень, квітень 2017 року (а.с.7,8).

Ст. 2 Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи(посади), заробітної плати(допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Право працівника на щорічну основну та додаткову відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року (ст. 10 Закону України «Про відпустки»).

Ст. 127 КЗпП України, на яку посилав позивач в обґрунтування позову, визначено обмеження відрахувань із заробітної плати.

П. 2 ч.2 вказаної статті передбачено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі, організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при звільнені працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки.

Докази щодо видання наказу ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 спірних коштів, позивачем суду першої інстанції надані не були.

В суді першої інстанції також було правильно встановлено та не оспорювалось сторонами, що сума заборгованості у розмірі 5502,65грн. є платежем, прирівняним до заробітної плати, яка була отримана відповідачем від позивача в якості відпускних за період до закінчення робочого року, за який вона одержала відпустку повної тривалості.

Після виходу з відпустки відповідач звільнилась за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною, що підтверджується наказом № 218 від 04.05.2017 року (а.с.10).

Положеннями ст.22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

На день звільнення сума нарахованої заробітної плати відповідачу не була достатньою для покриття заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки і борг склав 5502,65 грн., що підтверджується розрахунковим листком за травень 2017 року (а.с.9).

У відповідності до ст. 1212 ч. 1 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Таким чином, оскільки підставою отримання відповідачем суми у розмірі 5502,65 грн. було її право на отримання відпустки, яке після її звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то суд першої інстанції правильно вважав, що вказана сума вважається безпідставно набутою відповідачем.

Однак, відповідно до положень ст. 1215 ч. 1 п. 1 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Сторонами у суді першої інстанції не заперечувалось, а, отже, правильно прийнято судом першої інстанції до уваги, що сума у розмірі 5502,65 грн. зазначена у позові, була виплачена позивачем добровільно, як сума відпускних коштів на період відпустки з 27.03.2017 року по 04.05.2017 року та за період роботи з 01.01.2017 року по 01.01.2018 року. Ця сума була виплачена за відсутності рахункової помилки з боку позивача. Доказів того, що виплата відповідачу спірної суми сталась внаслідок допущених позивачем рахункової помилки чи недобросовісної поведінки відповідача, позивачем суду суд у цій справі не надано.

Отже, враховуючи, що позивачем не було доведено суду першої інстанції належними та допустимими доказами факт рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача при отриманні нею коштів за період відпустки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача у цій справі не підлягають задоволенню, з урахуванням положень, передбачених 1215 ч. 1 п. 1 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Посилання позивача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» в обґрунтування свого позову та апеляційної скарги у цій справі на судову практику (взяті із ЄРСР заочні рішення місцевих судів деяких областей України за участю інших осіб з аналогічного питання без зазначення, що останні набрали законної сили взагалі а.с. 60-69) є безпідставними та не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі.

Оскільки, в силу вимог ст. 6 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1); суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийнятті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (ч.2).

Також, враховуючи, що вищезазначені рішення не містять даних про набрання ними чинності та стосуються зовсім інших осіб, вони не мають преюдиційного характеру для цієї справи.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» мало право на звернення до суду із вищезазначеним позовом.

Оскільки, за змістом ст. 20 ЦК України особа здійснює захист свого права на свій розсуд.

Однак, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі, зокрема в частині того, що виплата позивачем відповідачу спірної суми сталась внаслідок допущених позивачем рахункової помилки чи недобросовісної поведінки відповідача.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивач мав би право стягнути на свою користь з відповідача 5502,65 грн., якщо б довів у цій справі, що ця сума, яка прирівнюється до заробітної плати, була виплачена ним відповідачу внаслідок допущених позивачем рахункової помилки чи недобросовісної поведінки відповідача.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 пішла у відпустку у березні 2017 року у кількості днів, запропонованих їй позивачем, за графіком відпусток позивача, з яким вона була ознайомлена під підпис, та який був складений з урахуванням виробничої необхідності.

Таким чином, належні, допустимі докази недобросовісної поведінки відповідача у матеріалах цієї справи відсутні.

ОСОБА_2 має малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія а.с. 43), позивач змінив графік роботи відповідача, з яким остання не погодилась, враховуючи наявність у неї вищевказаної малолітньої дитини.

Тому, заява ОСОБА_2 від 20.04.2017 року про її бажання звільнитись з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» за власним бажанням у зв'язку із необхідністю догляду за вищезазначеною дитиною до досягнення нею 14-літного віку (а.с. 44) після відпустки також не свідчить про недобросовісність дій відповідача при виплаті їй позивачем 5502,65 грн.

Крім того, наказ ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» на відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 будь-яких коштів у матеріали цієї справи суду так й не наданий позивачем.

Хоча апеляційний суд на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному перегляду апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні, у тому числі позивачем апеляційному суду не надані.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції хоча й послався в оскаржуємому рішенні на ст. 88 ЦПК України, однак фактично питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.