справа № 361/3988/15-ц
провадження № 2/361/18/17
РІШЕННЯ

Іменем України

23 листопада 2017 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Павлової О.С., Скок О.А., Пальчак Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ спільного сумісного майна подружжя і зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи зменшення та уточнення позовних вимог (т. 1 а. с. 2-6, 66-69, 134-139, т. 2 а. с. 48-53), просив:

- встановити факт його спільного проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без шлюбу із ОСОБА_6 у період з жовтня 2005 року до 18 вересня 2008 року - моменту реєстрації ними шлюбу;

- визнати спільною сумісною власністю сторін грошові коши в розмірі 40155,38 доларів США, що було еквівалентно 309196,43 грн., які зберігались на депозитному рахунку ОСОБА_6 за № КлВ-107/2009 від 26 січня 2009 року у Публічному акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - Банк або АТ "Банк "Фінанси та Кредит");

- визнати 1/3 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4, його особистою приватною власністю;

- визнати 2/3 часток вказаного вище житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/3 частку цього нерухомого майна;

- визнати земельну ділянку площею 0,0689 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4, об'єктом спільної сумісної власності сторін та визнати за ним право власності на 2/3 частки даної земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначав, що у серпні 2005 року він познайомився із ОСОБА_6, з жовтня 2005 року вони вирішили проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у належній йому на праві приватної власності квартирі, придбаній ним ще до знайомства з відповідачем, за адресою: АДРЕСА_1, вести спільний бюджет та розпоряджатися спільно заробленими ними коштами, піклуватися один про одного. 13 червня 2006 року ОСОБА_6 разом зі своїм сином від першого шлюбу ОСОБА_8 зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін від спільного проживання народився син ОСОБА_9.

Для покращення своїх житлових умов і придбання у подальшому житлового будинку вони стали накопичувати грошові кошти, які за спільною згодою зберігалися на депозитному рахунку ОСОБА_6, відкритому в АТ "Банк "Фінанси та Кредит". За період їхнього спільного проживання однією сім'єю ними було накопичено 40155,38 доларів США.

18 вересня 2008 року він і ОСОБА_6 зареєстрували шлюб.

У березні 2009 року він, продавши належну йому зазначену вище квартиру у місті Києві за 50000 доларів США, що станом на 20 лютого 2009 року складало 385000 грн. та об'єднавши ці кошти зі спільними коштами, які зберігалися на рахунку в Банку, сторони придбали на ім'я відповідача житловий будинок АДРЕСА_4.

09 червня 2011 року рішенням Броварської міської ради Київської області відповідачу для будівництва і обслуговування цього житлового будинку передано у власність земельну ділянку площею 0,0689 га.

Оскільки на придбання спірного житлового будинку ним витрачені його особисті кошти в розмірі 50000 доларів США, позивач вважає, що 1/3 частка цього будинку є його особистою приватною власністю, а поділу між сторонами як спільне сумісне майно подружжя підлягають лише 2/3 частки даного житлового будинку.

У зв'язку з цим, за ним всього має бути визнано право власності на 2/3 частки спірного житлового будинку, а за відповідачем - право власності на 1/3 частку цього будинку.

Також зазначав, що згідно із ст. 120 ЗК України пропорційно до його частки у житловому будинку йому на праві власності має бути виділено 2/3 частки земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок.

Відповідач ОСОБА_6 подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати за нею право особистої приватної власності на 2/5 часток житлового будинку АДРЕСА_4. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - 3/5 часток даного будинку визнати за нею право власності на 2/5 часток цього нерухомого майна, а за позивачем ОСОБА_5 - право власності на 1/5 частку вказаного будинку (т. 1 а. с. 87-95).

В обґрунтування зустрічних вимог зазначала, що 18 вересня 2008 року вона уклала шлюб із ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 ще за два роки до шлюбу у них народився син ОСОБА_9. 26 березня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу, оформленого на її ім'я, сторонами придбано спірний житловий будинок за ціною 762300 грн. Для придбання даного будинку 11 березня 2009 року нею зі свого особистого депозитного рахунку в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" були зняті грошові кошти в розмірі 40155,38 доларів США, що день придбання будинку складало 309196,43 грн. Ці кошти зароблені нею задовго до знайомства із ОСОБА_5, тому вони є її особистою власністю. Вважає, що оскільки у придбання спірного будинку нею вкладено особисті грошові кошти в розмірі 309196,43 грн., 2/5 часток вказаного будинку належить їй на праві особистої приватної власності, а 3/5 часток цього будинку підлягають поділу між сторонами як спільне сумісне майно подружжя.

Також зазначала, що на даний час їхній малолітній син ОСОБА_9 проживає із нею та перебуває на повному її утриманні. Позивач ОСОБА_5 матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліментів на сина не сплачує, її матеріальне становище важке. Враховуючи ці обставини справи, вона вважає, що при поділі спірного майна подружжя 3/5 часток житлового будинку необхідно відступити від рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частки цього майна, тобто на 2/5 частки будинку, а за позивачем ОСОБА_5 - право власності на 1/3 частку даного майна, тобто 1/5 частку будинку.

Таким чином, враховуючи, що спільним сумісним майно подружжя є лише 3/5 часток спірного житлового будинку, при поділі житлового будинку за нею всього має бути визнано право власності на 4/5 часток будинку, а за ОСОБА_5 - право власності на 1/5 частку даного будинку.

Позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_11 у суді заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов повністю. Зустрічний позов вони не визнали, проти задоволення зустрічних позовних заперечували.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_12 у судовому засіданні первісний позов визнали частково, не заперечували проти визнання за позивачем права власності на спірне майно подружжя в розмірі 1/5 частки будинку. Зустрічний позов підтримали повністю.

Також відповідач ОСОБА_6 у суді пояснила, що у період з квітня 2005 року по травень 2006 року вона працювала у місті Калуш Івано-Франківської області на посаді державного службовця, тому проживати у цей період разом із ОСОБА_5 однією сім'єю у місті Києві вона фактично не могла. Визнала в суді факт спільного проживання сторін у період з кінця серпня 2006 року до 18 вересня 2008 року - моменту реєстрації шлюбу сторонами. Також вказувала на те, що 27 січня 2016 року вона змінила прізвище з ОСОБА_6 на своє дошлюбне прізвище ОСОБА_6.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 234, п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 11 від 27 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Із копії трудової книжки відповідача ОСОБА_6 видно, що у період з 05 квітня 2005 року по 25 травня 2006 року вона працювала у місті Калуш Івано-Франківської області на посаді завідувача, з 01 січня 2006 року начальника відділу з питань інвестицій та міжнародної інтеграції управління економічного розвитку міста у виконавчому комітеті Калуської міської ради Івано-Франківської області (т. 1 а. с. 173-175).

Із довідки від 05 грудня 2015 року, виданої Центром комунального сервісу Комунального концерну м. Київ, вбачається, що відповідач ОСОБА_6 разом зі своїм сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 13 червня 2006 року по 19 лютого 2009 року були зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1, (т. 1 а. с. 140).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м Києві, син сторін ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Києві. Його батьком є позивач ОСОБА_5, матір'ю - відповідач ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 12).

18 вересня 2008 року позивач ОСОБА_5 і відповідач ОСОБА_6 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1659, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище із ОСОБА_6 на ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 36).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_5 просив встановити факт його спільного проживання разом із ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2005 року до 18 вересня 2008 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу сторонами.

Відповідач ОСОБА_6 у суді пояснила, що проживати спільно із ОСОБА_5 у місті Києві з жовтня 2005 року вона фактично не могла, оскільки по 25 травня 2006 року працювала у місті Калуш Івано-Франківської області. Не заперечувала та визнала в суді факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у АДРЕСА_1 та ведення ними спільного господарства з кінця серпня 2006 року перед народженням їхнього спільного сина ОСОБА_9.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_6, працюючи у зазначений період у місті Калуш Івано-Франківської області проживала у місті Києві однією сім'єю з ОСОБА_5 як жінка і чоловік без шлюбу саме з жовтня 2005 року, позивачем суду не надано та в суді не доведено.

Враховуючи наведені обставини справи, оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає встановленим факт спільного проживання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка і жінки без шлюбу у період з 13 червня 2006 року - часу реєстрації відповідачем свого місця проживання у належній позивачу квартирі АДРЕСА_1 до реєстрації шлюбу сторонами - 18 вересня 2008 року, тому позов ОСОБА_5 у цій частині підлягає задоволенню лише частково.

Вирішуючи заявлені сторонами вимоги щодо поділу придбаного ними у період шлюбу спірного житлового будинку, судом встановлено такі обставини.

26 березня 2009 року у період шлюбу відповідач ОСОБА_6 на той час ОСОБА_6 уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 572, (т. 1 а. с. 13-14).

За умовами п. п. 1, 5 цього договору відповідач ОСОБА_6 купила житловий будинок із надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4. Загальна площа житлового будинку становить 103,2 м2 має 35 % зносу, розмір житлової площі складає 67,0 м2.

Відповідно до умов п. 7 цього договору продаж вчинено за 762300 грн., ця сума на день укладення договору еквівалентна 99000 доларів США за курсом Національного банку України (770 грн. за 100 доларів США).

Із Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 квітня 2009 року видно, що право власності на цей житловий будинок на підставі даного договору купівлі-продажу зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6, форма власності приватна (т. 1 а. с. 15).

У житловому будинку за зазначеною вище адресою відповідач ОСОБА_6 зареєстрована 12 травня 2009 року, позивач ОСОБА_5 - 31 травня 2015 року, про що свідчать відмітки у паспортах сторін (т. 2 а. с. 31, 33).

09 червня 2011 року рішенням Броварської міської ради Київської області № 233-09-06 ОСОБА_6, проживаючій у АДРЕСА_4, передано у власність за цією адресою земельну ділянку площею 0,0689 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а. с. 80).

03 червня 2013 року Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області за відповідачем ОСОБА_6 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0689 га за адресою: АДРЕСА_4, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 79, т. 2 а. с. 38).

18 червня 2015 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 вересня 2015 року, шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 розірвано (т. 2 а. с. 54-56).

13 серпня 2015 року Броварським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення, яким постановлено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліменти на сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі ? частки його заробітку (доходу), щомісячно, з 03 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а. с. 112).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 27 січня 2016 року серії НОМЕР_4 відповідач змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 35).

Згідно із довідкою Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління у Київській області від 13 жовтня 2015 року за № 46063 у матеріалах виконавчого провадження документ, що підтверджує сплату ОСОБА_5 аліментів на сина, відсутній (т. 1 а. с. 113).

Із довідки-розрахунку від 12 серпня 2016 року за № 21248, виданої Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, вбачається, що заборгованість ОСОБА_5 по сплаті на користь ОСОБА_6 аліментів на сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, за період з 03 липня 2015 року по 01 серпня 2016 року становить 18123,45 грн., жодного разу за вказаний період позивач аліментів на виконання судового рішення не сплатив (т. 2 а. с. 57).

Відповідно до довідки-розрахунку від 12 липня 2017 року за № 34005, виданої цим же відділом державної виконавчої служби, станом на 01 липня 2017 року заборгованість позивача ОСОБА_5 по сплаті аліментів на сина складає 19461,85 грн., з цієї довідки вбачається, що ОСОБА_5 лише з 01 жовтня 2016 року почав сплачувати щомісячно на користь відповідача аліменти на дитину (т. 2 а. с. 110).

Із довідки за № 205/01-16, виданої 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В., вбачається, що 20 лютого 2009 року нею був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Продавцем за цим договором був ОСОБА_5, відчужувана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. Дана квартира складалася з двох жилих кімнат, загальна площа квартири 43,10 м2, житлова площа 26,30 м2. Відчужувана за цим договором квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_5, оскільки придбана ним не перебуваючи у шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах (т. 1 а. с. 141, 196-197).

Згідно із п. 5 вказаного договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2009 року ОСОБА_5 продав належну йому на праві особистої власності зазначену вище квартиру АДРЕСА_1 за ціною 10000 грн., при цьому продавець квартири ОСОБА_5 стверджував, що йому відома ринкова вартість житла, аналогічного відчужуваному, на вторинному ринку міста Києва, грошова сума, яку він одержує за продану квартиру, є дійсним еквівалентом її вартості та результатом домовленості продавця і покупця, а також те, що договір укладається на умовах, які він вважає вигідними, і продаж житла за зазначеною у договорі ціною не є наслідком впливу тяжких обставин і не вчиняється на вкрай невигідних умовах (т. 1 а. с. 192-193).

Відповідно до довідок, виданих АТ "Державний експортно-імпортний Банк України", 23 червня 2004 року відповідачем ОСОБА_6 був укладений депозитний договір № 3977 та покладено на рахунок грошову суму в розмірі 20000,00 доларів США, 20 липня 2005 року - депозитний договір № 5275 та покладено на рахунок грошову суму в розмірі 12690,81 доларів США (т. 1 а. с. 96-99).

Із довідки № 129/19/07 від 29 липня 2015 року, виданої АТ "Банк "Фінанси та кредит", відповідачем ОСОБА_6 у період з 01 серпня 2006 року по 11 березня 2009 року укладалися депозитні договори. Згідно із договором № 1-1/16417 від 01 серпня 2006 року на рахунок покладено грошову суму в розмірі 31101,53 доларів США. Останній договір № 05 КлВ-107/2009 відкритий 26 січня 2009 року був закритий 11 березня 2009 року, знято грошову суму в розмірі 40155,38 доларів США (т. 1 а. с. 100).

Факт укладення відповідачем ОСОБА_6 із АТ "Банк "Фінанси та кредит" депозитних договорів в іноземній валюті підтверджується наданими Банком на запит суду копіями цих договорів (т. 2 а. с. 16-18).

За курсом гривні до іноземних валют, встановлених Національним банком України, станом на 26 березня 2009 року 1 долар США = 7,7 грн. (т. 1 а. с. 101), зазначена сума грошових коштів на вказану дату становила 309196,43 грн. (40155,38 доларів США х 7,7 грн.).

Заявляючи вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів у розмірі 40155,38 доларів США, що було еквівалентно 309196,43 грн., які зберігалися на депозитному рахунку відповідача ОСОБА_6 в АТ "Банк "Фінанси та Кредит", витрачених сторонами на придбання спірного житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_4, позивач ОСОБА_5 у позовній заяві вказував на те, що майже вся сума цих накопичених коштів зароблені ним, оскільки у той час він мав свій бізнес та великі доходи, відповідач на той час не працювала та здійснювала догляд за їхнім новонародженим сином ОСОБА_9 і сином від її першого шлюбу ОСОБА_8.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 отримував великі доходи від свого бізнесу, позивачем суду не надано, записами у його трудовій книжці чи іншими письмовими документами ним у суді не підтверджено.

Відповідач ОСОБА_6 у суді пояснила, що зазначена вище грошова сума, яка витрачена на придбання спірного житлового будинку та складає 40 % його вартості, накопичені нею за час її перебування у першому шлюбі та покладені нею на депозитний рахунок у 2004 році ще до знайомства з ОСОБА_5, що підтверджують відповідні довідки з банківських установ, тому 2/5 часток даного будинку не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки є виключно її (відповідача) особистою власністю.

Дослідивши у судовому засіданні надані ОСОБА_6 письмові докази, зокрема довідки банківських установ про перебування на її депозитних рахунках грошових коштів у розмірі 40155,38 доларів США, час накопичення цих коштів та час відкриття банківських рахунків, суд вважає встановленим і доведеним у суді той факт, що вказана сума грошових коштів у розмірі 40155,38 доларів США є особистою власністю відповідача ОСОБА_6

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_5 у частині визнання спільною сумісною власністю сторін грошових коштів у розмірі 40155,38 доларів США, що було еквівалентно 309196,43 грн., задоволенню не підлягає.

Заявляючи вимоги про визнання 1/3 частки спірного житлового будинку АДРЕСА_4 особистою власністю позивача, ОСОБА_5 посилався у позовній заяві на те, що на придбання даного будинку ним були витрачені належні йому особисто грошові кошти в розмірі 50000 доларів США, отримані від продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка була його особистою приватною власністю, оскільки придбана ним у вересні 2004 року ще до його знайомства із відповідачем ОСОБА_6

На підтвердження того, що за продаж цієї квартири ОСОБА_5 отримав грошові кошти в розмірі 50000 доларів США, позивач посилався на ринкові ціни продажу житла у місті Києві станом на лютий 2009 року (т. 1 а. с. 143-145) та показання свідків, вказуючи на те, що зазначена у договорі купівлі-продажу даної квартири ціна 10000 грн. явно не відповідає дійсній вартості цієї двокімнатної квартири на вторинному ринку нерухомості житла у місті Києві. Чому саме така ціна продажу квартири вказана у договорі купівлі-продажу, позивач у суді пояснив, що вона (ціна) визначена та зазначена за домовленістю між сторонами договору.

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ч. 1 ст. 632, ч. 1 ст. 691 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із п. 5 договору купівлі-продажу від 20 лютого 2009 року продаж ОСОБА_5 належної йому двокімнатної квартири АДРЕСА_1 вчинено за 10000 грн., що є дійсним еквівалентом її вартості і результатом домовленості сторін.

У зв'язку з наведеним, доводи позивача ОСОБА_5 та показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 про продаж цієї квартири за ціною 50000 доларів США, суд до уваги не приймає.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_5 у частині визнання 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_4, особистою приватною власністю позивача з наведених підстав задоволенню теж не підлягає, оскільки належних і допустимих доказів отримання ОСОБА_5 від продажу даної квартири грошових коштів у розмірі 50000 доларів США суду не надано.

Верховний Суд України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 висловив правову позицію та вказав на те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Того факту, що на придбання спірного житлового будинку за ціною 762300 грн., що на день укладення договору купівлі-продажу будинку еквівалентно 99000 доларів США, були витрачені грошові кошти в розмірі 40155,38 доларів США, що складало 309196,43 грн., сторони не заперечували та визнали в суді цей факт, тому дані обставини доказуванню не підлягають.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що сторонами на придбання спірного житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_4, були витрачені належні особисто відповідачу ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 40155,38 доларів США, що на день укладення договору купівлі-продажу вказаного вище будинку еквівалентно 309196,43 грн., що становить 40 % вартості будинку, суд дійшов висновку, що 2/5 (4/10) часток цього будинку є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_6, а 3/5 (6/10) часток даного спірного житлового будинку - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та підлягають поділу між сторонами.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Пленум Верховного Суду України в абз. 4, 5 п. 30 постанови № 11 від 27 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Враховуючи обставини справи, а також той факт, що на даний час позивач ОСОБА_5 уже сплачує на користь відповідача ОСОБА_6 аліменти на їхнього сина ОСОБА_9 у визначеному рішенням суду розмірі, підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному сумісному майні суд не вбачає, тому зустрічні вимоги ОСОБА_6 щодо збільшення частки відповідача у спільному сумісному майні подружжя задоволенню не підлягають.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що лише 3/5 (6/10) часток спірного житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4, є спільною сумісною власністю подружжя, рівність часток подружжя у спільному майні та відсутність підстав для відступу від цієї засади, суд дійшов висновку, що за ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за кожним із них необхідно визнати право власності на 3/10 часток цього нерухомого майна.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_5 щодо визнання земельної ділянки площею 0,0689 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, на якій знаходяться спірний житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, об'єктом спільної сумісної власності сторін та визнання за ним права власності на 2/3 частки даної земельної ділянки, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У ч. 1 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За змістом ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Пленум Верховного Суду України у п. 18-2 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснив, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 370 ЦК України.

Судом встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 0,0689 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, на якій знаходяться спірний житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, кадастровий номер НОМЕР_3, відповідач ОСОБА_6 набула в порядку приватизації даної земельної ділянки на підставі рішення Броварської міської ради Київської області від 09 червня 2011 року за № 233-09-06 про передачу їй у власність цієї земельної ділянки.

Враховуючи обставини справи, належність ОСОБА_5 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на праві власності 3/10 часток зазначеного житлового будинку, суд вважає, що позивач пропорційно до його частки у спільному нерухомому майні набув також право власності на 3/10 часток вказаної вище земельної ділянки.

Інша частина цієї земельної ділянки в розмірі 7/10 часток (3/10 + 4/10 (2/5)) пропорційно до права власності відповідача на житловий будинок залишається у власності ОСОБА_6

Розглянувши заявлені ОСОБА_5 і ОСОБА_6 позовні вимоги, суд дійшов висновку, що первісний і зустрічний позови підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Первісний і зустрічний позови задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 13 червня 2006 року до 18 вересня 2008 року.

Визнати 4/10 часток житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4, особистою приватною власністю ОСОБА_6.

Визнати 6/10 часток житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_6.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 право власності на 3/10 часток житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_6 право власності на 3/10 часток житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 3/10 часток земельної ділянки площею 0,0689 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер НОМЕР_3.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 7/10 часток земельної ділянки площею 0,0689 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер НОМЕР_3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.