Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Зимницької М. Е..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, таким, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивач та її уповноважений представник - ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, пояснили, що позивачу належить на праві приватної власності 46/100 частин будинку АДРЕСА_1 в цьому ж будинку, зареєстровані доньки позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які після одруження, виїхали за межі України, на даний час постійно проживають у Сполучених Штатах Америки, крім того в будинку зареєстрована ОСОБА_4, колишня дружина брата позивача, яка з 2011 року не проживає в цьому будинку, оскільки відповідачі протягом тривалого часу не проживають в будинку, за комунальні послуги не сплачують, з відповідними заявами про неможливість проживання чи збереження реєстрації за адресою даної квартири до компетентних органів не звертались, позивач вимушена звернутись до суду з позовом про визнання відповдічів такими, що втратили право користування житловим будинком, оскільки формальна реєстрація відповідачів у цьому будинку перешкоджає позивачу реалізувати в повній мірі свої права як власника будинку, в тому числі оформити субсидію на оплату жиитлвоо-комунальних послуг для зменшення тягара утримання житла, оскільки вимушена сплачувати за комунальні послуги з урахуванням всіх зареєстрованих осіб у житловому будинку.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, подали до суду заяви про розгляд справи у їхню відсутність, позов визнають в повному обсязі, просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, про поважні причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористались.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 46/100 частин будинку АДРЕСА_1 що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 30 червня 2010 року. (а.с.9)

Інша частина будинку - 54/100, належить ОСОБА_9, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 30 червня 2010 року. (а.с.11)

Відповідно до відомостей, викладених у довідці Комунального концерну «Центр комунального сервісу» (форма №3) від 05 жовтня 2016 року (вих. №124), в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 9).

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України..

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. ( ст.391 Цивільного кодексу України )

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України)

На підтвердження факту відсутності відповідачів за місцем фактичної реєстрації, за клопотанням позивача, судом допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які пояснили, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, доньки позивача, тривалий час не проживають в будинку своєї матері, оскільки ОСОБА_2 у 2004 році, а ОСОБА_3 - у 2008 році, виїхали на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, відносно відповідача ОСОБА_4 свідки повідомили, що вона з 2011 року до будинку не навідується, місце її проживання їм особисто невідомо.

Дотримуючись вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом роз'яснено відповідачу положення ст.ст. 27, 136, 137 Цивільного процесуального кодексу України щодо надання доказів та заяви про виклик в судове засідання свідків, однак процесуальним правом надати докази відповідач не скористався, при допиті свідків, які допитувались за клопотанням позивача, не висувала заперечень з приводу повідомлених обставин щодо відсутності відповідача за місцем реєстрації, а в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі.

Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України).

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, тривалий час не проживають в АДРЕСА_1, особисті речі відповідачів у зазначеній квартирі відсутні, наміру проживати в будинку відповідачі не мають, за комунальні послуги не сплачують та не несуть інших витрат по утриманню будинку, при вирішенні даного спору суд враховує позицію відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, які в межах розгляду даної справи визнали позов, а відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, в свою чергу відповідач ОСОБА_4 не скористалась процесуальним правом надати належні та допустимі докази, які мали спростувати наведені позивачем обставини тривалої відсутності відповідача за місцем реєстрації.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. ( п. 4 ст. 129 Конституції України)

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. ( ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 29, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Циільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я