Справа № 148/2254/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

з участю позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника співвідповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Тульчинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, 21.05.2015 померла їхня мати ОСОБА_5 і після її смерті відкрилася спадщина за законом, яка складається із: - земельної ділянки площею 2,0789 га. призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 169267.

Спадкоємцями за заповітом на спадкове майно в рівних долях є вони та їхня сестра ОСОБА_3. Однак, оформити право власності на спадкове майно, а саме, на земельну ділянку, вони не можуть так як відсутній правовстановлюючий документ на вищевказану земельну ділянку. Тому в нотаріальному оформлені права власності на спадкове майно їм було відмовлено.

По цій причині, позивачі вимушені звернутися з позовом до суду, та просять визнати за ними право власності по 1/3 частині спадкового майна, спадкоємицями якого вони стали.

В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладенні в позовній заяві. При цьому пояснили, що оформити свої спадкові права в нотаріуса вони не взмозі, так як відповідач ОСОБА_3 відмовляється надати оригінал державного акту, яким посвідчено право власності на землю. З цього приводу нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. В обґрунтування своєї позиції суду пояснила, що даний заповіт посвідчений 13.12.1999 Суворовською сільською радою Тульчинського району не відповідає дійсності, оскільки даний заповіт їхня покійна мати не підписувала. Однак, до суду із позовом щодо визнання заповіту не дійсним вона не зверталась, але вважає, що її покійна мати не могла підписати і видати такий заповіт, так як при житті говорила, що земельна ділянка буде належати їй, ОСОБА_3 Також, вважає, що позивачі не мають права на спадкове майно, так як не доглядали за матірю.

Представник співвідповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги позивачів підтримав, не заперечує проти задоволення позову.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив:

Відповідно до копій свідоцтв про народження батьками позивачів були ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 14, 15).

01.02.1975 позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та змінила дошлюбне прізвище ОСОБА_5 на ОСОБА_7 (а.с. 16).

Згідно копії свідоцтва про смерть 21.05.2015 померла мати позивачів - ОСОБА_5 (а.с.9).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за заповітом, яка складається із: - земельної ділянки площею 2,0789 га призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 169267, що в свою чергу підтверджується довідкою виданою виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району від 09.02.2016 за №319 (а.с.10).

Згідно копії заповіту від 13.12.1999 посвідченого секретарем Суворовської сільської ради Тульчинського району (а.с.8), спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5 являються її діти ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

При зверненні до нотаріальної контори, нотаріусом було відмовлено позивачем у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 21.10.2016 за № 698/02-31 (а.с.13).

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України.

Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України.

Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Вказані норми врегульовані ч.1 ст.1270 ЦК України.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначенні в заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, не прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усіє спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Таким чином, надаючи оцінку доводам відповідача ОСОБА_3, про те, що даний заповіт є недійним, так як він був підписаний не покійною матірю, суд відноситься до них критично та до уваги не бере, так як останньою даний факт не підтверджено належними та допустимими доказами.

На час розгляду спору, вказаний заповіт не змінено і не скасовано, а також не визнано недійсним у передбаченому законом порядку, при цьому посвідчує право як позивачів, так і відповідача ОСОБА_3, на спадкове майно.

Окрім того в судовому засіданні досліджено журнал для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Суворовської сільської ради, в якому є відмітка, того, що 13.12.1999 ОСОБА_5, особу якої було засвідчено паспортом, склала та посвідчила заповіт від 13.12.1999, та нею було сплачено державне мито за вчинення нотаріальної дії (а.с. 108-110).

Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України.

Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесенні позивачами з оплати судового збору підлягають стягненню з Тульчинської міської ради та ОСОБА_3 в рівних частках по 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41, 45 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1233-1236, 1268, 1269, 1296 ЦК України, 4, 8, 10, 15, 18, 57-60, 64, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Тульчинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, ідент. номер НОМЕР_1 право власності на 1/3 частку спадкового майна за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлої 21.05.2015 земельної ділянки площею 2,0789 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Тульчинської міської ради, посвідчену державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ВН № 169267, виданого Тульчинською районною державною адміністрацією 15.05.2003, кадастровий номер 020000345.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, ідент. номер НОМЕР_2 право власності на 1/3 частку спадкового майна за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлої 21.05.2015 земельної ділянки площею 2,0789 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Тульчинської міської ради, посвідчену державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ВН № 169267, виданого Тульчинською районною державною адміністрацією 15.05.2003, кадастровий номер 020000345.

Стягнути з Тульчинської міської ради та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, в рівних частках по 551,20 грн. з кожного відповідача, понесенні судові витрати з оплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд на протязі десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 10.04.2017.

Суддя: