Ухвала іменем україни
13 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Кадєтової О.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про припинення договорів іпотеки та зняття заборони відчуження нерухомого майна, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кей-Колект», в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 03 березня 2016 року, просив визнати припиненими договори іпотеки від 16 травня 2006 року, від 20 квітня 2007 року, від 24 травня 2007 року, від 12 грудня 2007 року, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П., та зняти заборони відчуження з належного йому на праві приватної власності будинку за адресою: АДРЕСА_1, накладені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. у зв'язку з укладенням вказаних іпотечних договорів.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року, позов задоволено.

Визнано припиненим договір іпотеки від 16 травня 2006 року, іпотечні договори від 20 квітня 2007 року, від 24 травня 2007 року, від 12 грудня 2007 року.

Знято заборону відчуження нерухомого майна - будинку за адресою: АДРЕСА_1, належного ОСОБА_3, накладену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. за іпотечними договорами від 16 травня 2006 року, від 20 квітня 2007 року, від 24 травня 2007 року, від 12 грудня 2007 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 16 травня 2006 року та 20 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договори про надання споживчого кредиту № № 0, 0, відповідно до умов яких банк надав позичальнику кредит в сумі 202 548 швейцарських франків та 100 тис. доларів США відповідно. На забезпечення виконання своїх зобов'язань перед кредитодавцем за вказаними договорами ОСОБА_3 уклав договір іпотеки від 16 травня 2006 року (реєстровий № 1583) та іпотечний договір від 20 квітня 2007 року (реєстровий № 1083). Предметом іпотеки, переданим за вказаними іпотечними договорами, було належне ОСОБА_3 на праві приватної власності нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1. У зв'язку з укладенням сторонами вказаних договорів іпотеки, нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П., яка здійснювала нотаріальне посвідчення цих договорів, до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено заборони відчуження спірного майна: від 16 травня 2006 року - заборона № 1584 та від 20 квітня 2007 року - заборона № 1084.

У зв'язку із невиконання позивачем грошових зобов'язань, 08 лютого 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») подало позовну заяву до Галицького районного суду м. Львова про стягнення боргу за вказаними договорами.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01 листопада 2012 року позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання (ухвала набрала законної сили і є чинною на даний час).

Також судом установлено, що 13 лютого 2012 року між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу № 2, за яким право вимоги за наведеними вище кредитними договорами та договорами іпотеки відступлено ТОВ «Кей-Колект».

28 жовтня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до Галицького районного суду м. Львова з позовом про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту від 16травня 2006 року № 0 та від 20 квітня 2007 року № 0.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року в справі № 461/12899/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, в задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ТОВ «Компанія Пріоритет» про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту відмовлено з огляду на пропуск позовної давності, перебіг якої за договорами про надання споживчого кредиту від 16 травня 2006 року № 0 та від 20 квітня 2007 року № 0 розпочався 02 листопада 2009 року, а закінчився 03 листопада 2012 року.

Також установлено, що 25 січня 2006 року та 12 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договори про надання споживчого кредиту № № 0, 13/06М-231/415, відповідно до умов яких банк надав позичальнику кредити в сумах 177 тис. доларів США та 130 тис. доларів США відповідно. З метою належного виконання зобов'язань за цими договорами, між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечні договори відповідно від 24 травня 2007 року (реєстровий № 1509) та від 12 грудня 2007 року (реєстровий № 4214), згідно з якими в іпотеку банку передано будинок АДРЕСА_1, у зв'язку з чим нотаріусом Львівського міського нотаріального округу КушнерикН.П. внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборони відчуження спірного майна: від 24 травня 2007 року - заборона № 1510 та від 12 грудня 2007 року - заборона № 4215.

05 листопада 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» на адресу ОСОБА_3 направив вимогу № 137-023/6453 про дострокове повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням умов договору про надання споживчого кредиту від 25 січня 2006 року, яку останній отримав 09 листопада 2009 року. Указаною вимогою ОСОБА_3 було повідомлено, зокрема, про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання вимоги строк погашення кредиту буде вважатися таким, що настав.

Також 03 листопада 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» на адресу ОСОБА_3 направлено вимогу № 137-023/6234, яку останній отримав 09 листопада 2009 року, про дострокове повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору від 12 грудня 2007 року, якою його було повідомлено про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання вимог строк погашення кредиту буде вважатися таким, що настав.

У зв'язку із невиконанням позивачем грошових зобов'язань, 25 січня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») подало позовну заяву № 30-41/88 до Галицького районного суду м. Львова про стягнення боргу за вказаними кредитними договорами.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01 листопада 2012 року позовну заяву залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача в судове засідання (ухвала набрала законної сили і є чинною на даний час).

Також установлено, що 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за кредитними договорами від 16 травня 2006 року № 0, від 20 квітня 2007 року № 0, від 12 грудня 2007 року № 0 та від 25 січня 2006 року № 13/06М-231/415 та забезпечувальними зобов'язаннями за ними, відтак усі права кредитора за цими договорами належать ТОВ «Кей-Колект».

У подальшому, 26 вересня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» як новий кредитор звернулося до Личаківського районного суду м. Львова, зокрема, з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2007 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2015 року в даній справі (№ 463/5261/14-ц) позовну заяву повернуто у зв'язку з непідсудністю справи. Повторно відповідач позовну заяву не подавав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що рішеннями судів у справах № № 461/12899/14-ц, 463/5261/14-ц, які набрали законної сили, за участі тих самих сторін, встановлено преюдиційні обставини, за якими ТОВ «Кей-Колект» було відмовлено у стягнені заборгованості за кредитними договорами від 16 травня 2006 року № 0 та від 20 квітня 2007 року № 0 внаслідок спливу позовної давності за вимогами ТОВ «Кей-Колект», та дійшов висновку про те, що останній втратив право задовольнити свої майнові вимоги, шляхом набуття права власності на майно, яким забезпечене виконання зобов'язань за кредитними договорами.

З огляду на встановлення судами обставин спливу позовної давності за вимогами ТОВ «Кей-Колект» за кредитними договорами згідно із рішеннями у цивільних справах № № 461/12899/14-ц, 463/5261/14-ц, апеляційний суд вважав правильними висновки суду першої інстанції щодо визнання припиненими іпотечних договорів від 16 травня 2006 року, від 20 квітня 2007 року, від 24 травня 2007 року та від 12 грудня 2007 року, та зняття заборон відчуження нерухомого майна - будинку за адресою: АДРЕСА_1, належного ОСОБА_3, накладені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. за вказаними іпотечними договорами, що ґрунтувалися на положеннях ст. ст. 256, 257, 509, 626, 629 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що суди вирішили справу відповідно до закону, висновки, на яких ґрунтуються ухваленісудові рішення, відповідають фактичним обставинам та відповідним нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 ЦК України, норми якої не передбачають спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання.

При цьому відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Аналогічно боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Щодо практики Європейського суду з прав людини, то базовим при розгляді вказаного питання є рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

У рішенні від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини вказує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу».

У рішенні у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Оскільки аналіз наведених норм законодавства та змісту рішень Європейського суду з прав людини свідчать про можливість визнання пропуску строку позовної давності самостійною підставою припинення цивільно-правового зобов'язання, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суди дійшли обґрунтованого висновку про втрату відповідачем права на задоволення свої майнових вимог та, відповідно, наявності підстав для визнання припиненими іпотечних договорів з огляду на положення ч. 3 ст. 5, ст. 17 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 257, 266, 572 ЦК України.

Доводи касаційної скарги, що ґрунтуються на правовій позицій Верховного Суду України від 23 січня 2012 року, колегія суддів відхиляє, оскільки в наведеній позицій йдеться про продовження зобов'язальних правовідносин в разі ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, втім в межах даної справи обставин ухвалення рішення на користь відповідача судами не встановлено.

Решта доводів касаційної скарги не спростовують висновків судів щодо наявності правових підстав для задоволення позову в обраний позивачем спосіб та зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене касаційна скарга підлягає відхиленню, а судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

О.В. Кадєтова

О.В. Попович