Справа № 146/1003/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"06" листопада 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого: Пилипчука О.В.

при секретарі Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 34564 на право власності на земельну ділянку розміром 2,3859 га, виданий на імя ОСОБА_2 Томашпільським районним відділом земельних ресурсів 10 січня 2011 року, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер :03:000:0216, дата реєстрації 29 березня 2011 року), визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частину земельної ділянки, яку її мати ОСОБА_2 успадкувала після смерті баби позивача ОСОБА_3, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Позов обґрунтовано наступним.

6 січня 2002 року в с.Вербова Томашпільського району померла баба позивача ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на земельну ділянку (пай) розміром 3,38 в умовних кадастрових гектарах, що розташована на території Вербівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Після смерті баби спадкоємцями за заповітом залишилися її діти ОСОБА_2 Олександрівна-мати позивача і ОСОБА_4 Сидорівна-тітка позивача, які успадкували по 1/2 частині будинку, майнового паю і вищевказаної земельної ділянки, про що отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Тітка оформила свою частину земельної ділянки площею 1,1484 га і отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 107925.

Мати позивача також оформила свою частину земельної ділянки і отримала державний акт серії ЯЛ № 345064, але помилково в даному державному акті вказано площу земельної ділянки 2,3859, що відповідає 3,38 умовних кадастрових гектара (повний розмір земельної ділянки, а не 1/2 частина).

Після смерті матері, яка померла 2 січня 2003 року позивач успадкувала за законом дану земельну ділянку, при цьому ніхто не звернув уваги на допущену помилку і в свідоцтві про право на спадщину за законом і в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем визнано право на земельну ділянку площею 2,3859 га.

При поновлені договору оренди у 2015 році дана помилка була виявленою і тому виникла необхідність у виправлені допущеної помилки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, попросила позов задовольнити.

Представник відповідача-Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не зявився, однак заступник начальника ОСОБА_5 подав до суду заперечення, в якому просить слухання справи провести без участі представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Дане заперечення мотивовано тим, що питання, яке є предметом позову, не відноситься до компетенції відповідача, тобто Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є неналежним відповідачем, так як згідно діючого законодавства територіальні органи Держгеокадастру з 1 січня 2013 року не здійснюють державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача, розглянувши заперечення відповідача, ознайомившись з матеріалами справи та дослідивши всі зібрані по справі докази, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 121 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у їх прийнятті.

Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані із порушенням порядку, встановленого законом.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи ( ст. 64 ч. 1 ЦПК України ).

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності.

Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3, яка померла 6 січня 2002 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, на яких ОСОБА_3 було складено заповіт 10 листопада 1999 року (а.с.34) отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається, зокрема, із земельної ділянки площею 3,38 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості, що знаходилася у колективній власності КСП ім..Черняхівського с.Паланка Томашпільського району Вінницької області, відповідно сертифікату серії ВН № 0092638, виданого Томашпільською районною державною адміністрацією 8 липня 1997 року на підставі розпорядження Томашпільської райдержадміністрації від 15 травня 1997 року (а.с.4).

На підставі даного свідоцтва ОСОБА_4 отримала 3 квітня 2003 року сертифікат серії РН № 0577996на право на земельну частку (пай) КСП ім..Черняхівського с.Вербова Томашпільського району Вінницької області розміром 3,38 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.5).

7 липня 2009 року ОСОБА_4 на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 2 грудня 2003 року № 533 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 107925 площею 1,1484 га, що розташована на території Вербівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (а.с.6).

29 березня 2011 року ОСОБА_2 на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації № 64 від 5 лютого 2008 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 345064 площею 2,3859 га, що розташована на території Вербівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (а.с.7).

17 липня 2015 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно своєї матері ОСОБА_2, яка померла 2 січня 2013 року, що складається із земельної ділянки площею 2,3859 га в межах згідно з планом, розташовану на території Вербівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 345064 (а.с.8).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 17 липня 2015 року відомості про дану земельну ділянку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права, в якому вказано кадастровий номер земельної ділянки :03:000:0216, дата реєстрації 29 березня 2011 року (а.с.9).

Дані відомості підтверджуються і копія витребуваних судом спадкових справ після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.21-25, 28-47).

Однією із позовних вимог ОСОБА_1 стоїть вимога про визнання недійсним державного акту серії ЯЛ № 34564 на право власності на земельну ділянку розміром 2,3859 га, виданого на імя ОСОБА_2 Томашпільським районним відділом земельних ресурсів 10 січня 2011 року.

Іншою вимогою є вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки (кадастровий номер :03:000:0216, дата реєстрації 29 березня 2011 року.

Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних права можуть бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 155 ЗК України передбачено також, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Одним зі способів захисту права на земельну ділянку може бути визнання державного акту недійсним з підстав визнання недійсним акту органа влади або місцевого самоврядування, який порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належної їй земельною ділянкою.

Само по собі визнання державного акту недійсним без визнання недійсним рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, відповідно до ст. 152, 155 ЗК України не може бути способом захисту порушеного права.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року по справі про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2011 року у справі за заявою Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах Київської обласної ради та Бориспільської районної державної адміністрації Київської області до Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області, державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та фізичних осіб про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, дарування й державної реєстрації державних актів на право власності на землю, визнання права власності на землю та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння (№ 6-53 цс 12), яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування у практиці загальних судів.

Згідно інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання Державних актів на право приватної власності на землю..» - не передбачено можливості внесення змін у державний акт шляхом виправлення, тому суд може визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Згідно ст. 3 Закону України «П ро порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), в редакції, яка була чинна на час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину; підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Згідно ст.5 даного Закону, Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості):

розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку;

приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості);

уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);

уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв);

укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету;

сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо;

надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);

розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом;

оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку;

приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Згідно ст.11даного Закону, встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. При цьому оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

З вищевказаного вбачається, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав, а також не вірно зазначено відповідача у даній справі.

Судом неодноразово розяснювалися позивачу її права, в тому числі, щодо подання клопотань про заміну неналежного відповідача належним, залучення до участі в справі третіх осіб тощо, однак позивач таким правом не скористалася, натомість, наголосила, що її права їй зрозумілі, відмовляється від подачі будь-яких клопотань, позовні вимоги підтримала в аспекті поданої позовної заяви.

Ще однією позовною вимогою ОСОБА_1 є визнання за нею права власності в порядку спадкування на 1/2 частину земельної ділянки, яку її мати ОСОБА_2 успадкувала після смерті баби позивача ОСОБА_3.

В пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу.

Належними відповідачами у спорах про визнання права власності на спадкове майно є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді справи про визнання права власності на спадкове майно не потрібно залучати нотаріуса, державну нотаріальну контору в якості третіх осіб, адже вони є учасниками правовідносини із спадкування та заінтересованими особами.

За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд не вправі самостійно замінити неналежного відповідача належним, або залишити позов без руху з цих причин.

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як спів відповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, і заявляючи вимогу про визнання права власності на спадкове майно, позивачем ОСОБА_1 не вірно зазначено відповідача у справі і на роз'яснені в судовому засіданні права не заявлено клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 не вірно обрано спосіб захисту своїх прав, а також не вірно зазначено відповідача у даній справі, правом замінити неналежного відповідача належним чи залучити співвідповідачів у справі ОСОБА_1 не скористалася, не подала до суду відповідних клопотань, натомість, наголосила, що її права їй зрозумілі, відмовляється від подачі будь-яких клопотань, позовні вимоги підтримала в аспекті поданої позовної заяви, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки в судом вирішено відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, відповідно судові витрати залишаються за нею ж.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 41, 55 129 Конституції України, ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Інструкцією «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання Державних актів на право постійного користування землею..»,Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст.ст. 1, 3, 10, 13, 14, 15, 27, 57, 59, 60, 64, 88, 121, 160, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 257-268, 392, 1216 ЦК України, ст. ст. 116, 118, 125, 126, 152, 155, 158 Земельного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання права власності в порядку спадкування, відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 листопада 2017 року.

Суддя: ОСОБА_6