Справа № 307/509/17
Провадження № 2/307/619/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Клим В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нересницької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Нересницької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове нерухоме майно. В позовній заяві зазначив, що його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 являлися власниками житлового будинку в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23, Тячівського району. Цей будинок був побудований в 1968 році та за даним дворогосподарством закріплено земельну ділянку, площею 0,35 га. 21 лютого 2007 року померла його мати ОСОБА_3, а 6 липня 2016 року помер його батько ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвами про їх смерть. Після смерті батька ОСОБА_4 він прийняв спадщину шляхом подання заяви до державної нотаріальної контори у порядку, встановленому ст.1269 ЦК України. Його сестра ОСОБА_2 донька померлого ОСОБА_4, відмовилась від спадкового майна житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по вул. Молодіжна, 23 в с. Нересниця та не заперечує проти визнання за ним права власності на вказаний будинок, що стверджено її нотаріально посвідченою заявою. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок він розташований по вул. Молодіжна, 23 в с. Нересниця і до складу домоволодіння входять житловий будинок, погріб, гараж, сарай, господарські будівлі, вбиральня та літня кухня. Інвентаризаційна вартість будинку та надвірних спорудах станом на 30.01.2017 року складає 68376 гривень. Через відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності ОСОБА_4 на вищевказане майно приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу йому було відмовлено в оформленні права власності на спадкове майно, у звязку з чим свої права він може захистити лише в судовому порядку.

Просить суд визнати за ним право власності на спадковий житловий будинок з надвірними спорудами, розташованого за адресою: с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23, Тячівського району, Закарпатської області.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник Нересницької сільської ради в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, так як надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечила, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів.

На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 були ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвами про їх нродження. .

21 лютого 2007 року померла ОСОБА_3, а 6 липня 2016 року помер ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвами про їх смерть.

Згідно запису погосподарської книги №18 особовий рахунок №988 померлий ОСОБА_4 був власником житлового будинку з надвірними спорудами в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23, Тячівського району, будинок споруджено у 1968 році, за даним дворогосподарством закріплена земельна ділянка, площею 0,35 га., що підтверджується випискою з погосподарської книги згідно довідки виконкому Нересницької сільської ради від 28 березня 2017 року за №139.

В архівному витязі архівного відділу Тячівської РДА від 27 лютого 2017 року за №07-04/169 зазначено, що рішенням Нересницької сільської ради від 30 грудня 1999 року за №46 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,16 га. біля будинку в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 21, Тячівського району.

Довідкою виконавчого комітету Нересницької сільської ради від 25.01.2017 року за №29 стверджено, що будинок в с. Нересниця, вул.. Молодіжна, 23, до перенумерації будинків мав №21.

Згідно відмітки в паспорті громадянина України позивач ОСОБА_1 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, з 20 листопада 1991 року

Згідно довідки виконкому Нересницької сільської ради від 07.07.2016 року за №1501 позивач ОСОБА_1 постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_4 до дня його смерті 6 липня 2016 року і вели спільне господарство.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якого також входить збудований в 1968 році житловий будинок, розташований в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23, Тячівського району Закарпатської області.

Згідно довідки виконкому Нересницької сільської ради від 22.02.2017 року за №80 до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 входять донька ОСОБА_2 та син ОСОБА_1.

Відповідно до нотаріально-посвідченої заяви позивача ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом від 15 липня 2016 року, зареєстрованої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 Н,І. в реєстрі за №4284, він прийняв спадщину за законом на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_4

Згідно нотаріально-посвідченої заяви ОСОБА_2 від 17 листопада 2016 року вона відмовилася від прийняття спадщини в користь позивача ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_4

В листі приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 від 27 березня 2017 року за №24/02.14 зазначено, що після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 6 липня 2016 року, видати свідоцтво про право на спадщину не можливо, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, зареєстрованих у встановленому порядку.

На даний час позивачем виготовлено проект технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23, Тячівського району, в якому зазначено рік його побудови 1968 рік, загальна площа становить 50,50 квадратних метрів, житлова площа 12,00 квадратних метрів.

Відповідно до п.6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом заступника Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням належності будинку, земельної ділянки, на якому він розташований, що знаходяться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ОСОБА_6 депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських ОСОБА_6 депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Незважаючи на те, що згідно п. 4 ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок державного обліку житлового фонду" організації технічної інвентаризації системи міністерств житлово-комунального господарства союзних республік здійснюють реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду в містах, селищах міського типу та сільській місцевості, незалежно від його належності, а також складають і подають до вищестоящих організацій та місцевих органів державної статистики в строки, встановлювані ЦСУ СРСР, відповідну статистичну звітність, а згідно ч.1 цієї ж постанови, Міністерство житлово-комунального господарства УРСР, облвиконкоми, Київський і Севастопольський міськвиконкоми мали розробити до 1 липня 1985 року організаційні заходи по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у містах і селищах міського типу в 1987 році, у сільській місцевості - в 1988 році, самого порядку реєстрації будинків та домоволодінь у сільській місцевості Української РСР так і прийнято не було, як і не було розроблено жодних організаційних заходів по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у сільській місцевості.

Із п.1.2 листа Мінюсту СРСР від 22 грудня 1986 року "Рекомендации по вопросам удостоверения договоров об отчуждении жилого дома (части дома) либо квартиры в доме жилищно-строительного коллектива индивидуальных застройщиков" вбачається, що Законами всіх союзних республік про державний нотаріат встановлено, що при посвідченні договору про відчуження житлового будинку нотаріус перевіряє за правовстановлюючим документом приналежність цього будинку власнику. Цей документ обов'язково вказується в договорі. Переліки документів, що підтверджують право особистої власності на житловий будинок, наведені в інструкціях союзних республік про порядок вчинення нотаріальних дій. Посвідчення договору без правовстановлюючого документа не допускається. У сільській місцевості підтвердженням приналежності будинку можуть служити відповідні довідки виконкому селищної, сільської ОСОБА_6. Якщо у власника є правовстановлюючий документ (свідоцтво про право на спадщину, договір і т.п.), він повинен бути представлений нотаріусу і зазначений в договорі про відчуження.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Тому, суд вважає, що ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23 (колишній №21), Тячівського району, Закарпатської області, а також право на користування присадибною земельною ділянкою, площею 0,16 га., що була закріплена за даним будинком, і відповідно, після його смерті, у його спадкоємців, виникло право на спадкування на належну їм частку вищезазначеного будинку.

Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В ч.3 ст.1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як видно з наданих доказів, спадковий будинок знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, зареєстрований в сільській раді, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України).

Крім того, згідно ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

А у відповідності до п.9 ч.1 ст.27 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з приводу оформлення спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4, який володів житловим будинком, розташованого в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23 (колишній №21), Тячівського району, однак відсутність державної реєстрації зазначеного будинку перешкоджає позивачу в оформленні спадщини на нього в нотаріальному порядку.

Беручи до уваги наведене, з врахуванням вимог ст.ст. 1222, 1223, 1268 ЦК України, суд вважає, що невизнане право позивача підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно.

Судові витрати щодо сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 197, 209, 213-215 ЦПК України ст. ст. 16, 328, 1222, 1223, 1268 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадковий житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 50,50 квадратних метрів, житловою площею 12,00 квадратних метрів, що розташований в с. Нересниця, вул. Молодіжна, 23, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий : В.І.Бобрушко