У х в а л а

4 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон», Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

в с т а н о в и л а :

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 4 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року залишила без змін.

21 березня 2017 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_6, звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2013 року, 23 вересня 2015 року і 30 травня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 16 лютого 2011 року, 17 грудня 2014 року, 7 жовтня 2015 року, 27 січня 2016 року та 22 лютого 2017 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 21 грудня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що в разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а другий із подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 23 січня 2013 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і не може бути визнане як особиста приватна власність позивача, оскільки факт проведення фізичною особою - підприємцем (позивачем) реконструкції автозаправної станції (яка є спільною сумісною власністю сторін) не припиняє права власності відповідачки на частину цього майна і не породжує в позивача права особистої приватної власності на автозаправну станцію; суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що позивач набув право приватної власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу як фізична особа - громадянин, а не як суб'єкт господарювання, а тому спірна земельна ділянка (набута ним у період його проживання в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою) є також спільною сумісною власністю сторін;

- в ухвалі від 23 вересня 2015 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що майно, що є у спільній власності осіб, не може передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника, а тому наявні правові підстави для визнання недійсними договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки при укладенні спірних договорів згоди співвласника (як і згоди служби у справах дітей) отримано не було;

- в ухвалі від 30 травня 2016 року касаційний суд, залишивши в силі судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (речове право) трансформується у право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не у праві власності на саме майно) або у праві вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У постановах, наданих на підтвердження підстави перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, Верховний Суд України дійшов таких правових висновків:

- оскільки на підставі укладеного договору купівлі-продажу в особи виникло право власності на набуту за цим договором квартиру, то відсутні правові підстави для визнання (відповідно до статті 234 ЦК України) такого договору недійсним через його фіктивність (постанова від 16 лютого 2011 року);

- захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України (постанова від 17 грудня 2014 року);

- з аналізу частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанови від 7 жовтня 2015 року і 27 січня 2016 року);

- за статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки; при цьому відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила; порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись» (що містяться у цій статті) дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (постанова від 22 лютого 2017 року).

Отже, порівняння наведених судових рішень із рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав вважати, що висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2011 року, 17 грудня 2014 року, 7 жовтня 2015 року, 27 січня 2016 року та 22 лютого 2017 року.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Фалькон», Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко