Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/8212/15 Головуючий у 1 інстанції: Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/778/3306/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК», третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначила, що 06.04.2007р. між сторонами був укладений кредитний договір № ZPААG100000020, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 39 200 доларів США для придбання нерухомості та 7 840 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних за користування кредитом. Посилаючись на те, що кредитні кошти у сумі 39 200 доларів США позивач не отримала, оскільки цей факт не підтверджується первинною бухгалтерською документацією; при укладенні договору їй не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо його умов, вартості та ризиків, а також на те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір містить несправедливі умови, в ньому відсутні істотні умови укладення договору, тощо, позивач просила визнати вказаний кредитний договір від 06.04.2007р. недійсними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 19 липня 2017 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», будучи належним чином повідомлене про судове засіда-

ння 21 грудня 2017р, до цього судового засідання апеляційного суду свого представника не направило, не надавши клопотань про відкладення розгляду справи, тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний розгляд проведено у відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа розглядалась судом першої інстанції за положеннями ЦПК України в ред. від 18.03.2004 року, тобто до набуття 15.12.2017р. чинності змінами, внесеними на підставі Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року до цивільно-процесуального кодексу. Тому рішення підлягає перевірці в частині дотримання судом першої інстанції норм процесуального закону в редакції від 18.03.2004р., а розгляд справи здійснюється та судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється відповідно до вимог ЦПК у новій редакції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 06.04.2007р. між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ZPААG100000020, за яким банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 39 200 доларів США для придбання нерухомості, а також 7840 доларів США на сплату страхових платежів строком до 05.04.2027 року, а ОСОБА_2 зобовязалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення платежів в сумі 514,59 доларів США на місяць.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов»язується видати грошові кошти через касу банку або шляхом перерахування на рахунок, указаний в п. 7.1 кредитного договору

В пункті 7.1 зазначено, що банк зобов»язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку нас строк з 06.04.2007р. по 05.04.2027р. включено у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 39200 дол. США на придбання нерухомості та в розмірі 7840 дол. США. на оплату страхових платежів у випадках і в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % в місць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 7.2 кредитного договору для виконання цього договору банк відкриває позичальнику рахунок 3475 для зарахування коштів, спрямованих для погашення заборгованості за кредитом, процентів, винагороди та інших платежів.

Пунктом 7.3 врегульовано, що забезпеченням по виконанню позичальником зобов»язання за цим кредитним договором виступає трикімнатна квартира, розташована за адресою: м. Запоріжжя. АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором між сторонами 06.04.2007р. укладено договір іпотеки квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.04.2007р.

В позові ОСОБА_2, посилаючись на те, що кредитні кошти у сумі 39 200 доларів США вона не отримала, оскільки цей факт не підтверджується первинною бухгалтерською документацією; при укладенні договору їй не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо його умов, вартості та ризиків, а також на те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір містить несправедливі умови, в ньому відсутні істотні умови укладення договору, тощо, просила визнати вказаний кредитний договір від 06.04.2007р. недійсними.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для визнання оспорюваного позивачем кредитного договору недійсним в цілому, як просила позивач, в ході розгляду справи не встановлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 наголошує на тому, що судом неправильно встановлені дійсні обставини справи, посилаючись на те, що кредитний договір з ПРИВАТБАНКОМ є неукладеним, оскільки судом достовірно не встановлено отримання нею кредитних коштів. Натомість, ці обставини щодо відсутності підтвердження бухгалтерськими документами факту отримання коштів за оспорюваним договором, встановлені висновком судово-економічної експертизи, згідно з яким не підтверджено факту видачі кредиту через касу банку, особовий рахунок їй для видачі кредиту не відкривався, а рахунок № 1667 та № 5620 не є рахунками клієнта та не призначені для розрахунково-касового обслуговування, тобто для надання кредиту через касу банку.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції за клопотанням адвоката ОСОБА_4 судом була призначена судова економічна ( бухгалтерсько/фінансово-кредитна) експертиза, на вирішення якої поставлені питання щодо підтвердженості документально операцій з видачі кредиту ОСОБА_5 з касу банку у відповідності до п. 1.1 кредитного договору; чи підтверджується відображення на відповідних рахунках і субрахунках така операція; чи підтверджуються операції зі сплати кредиту та відсотків за цим кредитним договором ОСОБА_2 ( а.с. 75-76).

20.01.2016р. експертом Дніпропетровського НДІСЕ спрямовано клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи ( а.с. 87-88). Вказане клопотання сторонами у справі було виконано лише частково та надані не всі запитувані документи.

Згідно з висновком № 414/419-15 від 28.09.2016р. судово-економічної експертизи: в об»єі наданих на дослідження документів експерту документально обґрунтовано, згідно вимог чинного законодавства, не надається за можливе підтвердити: операцію з видачі ОСОБА_2 кредитних коштів за кредитним договором № ZPААG100000020 від 06.04.2007р. з каси банку, відображення на відповідних рахунках і субрахунках такої операції, а також операції по погашенню ОСОБА_2 кредиту та відображення операції по сплаті кредиту у регістрах бухгалтерського обліку ( а.с. 146-147).

Також адвокат позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 наголошував на тому, що, оскільки заява на видачу готівки № 102 від 06.045.2007р. не містить усіх необхідних реквізитів та, навпаки, містить неіснуючий код іноземної валюти, така заява не може бути врахована як документ бухгалтерського обліку. А відомості заяви про видачу готівки, виписки по рахунку та меморіального ордеру, наданих банком, суперечать один одному.

З вказаного слідує, що сторона позивача наголошує фактично на неналежному, не у відповідності до умов кредитного договору, документальному оформленні банком факту видачі кредитних коштів, що і покладає в основу доводів позивача щодо недоведеності його видачі.

Отже, невидача кредиту, на думку сторони позивача, свідчить про неукладеність кредитного договору, але цих обставин не перевірив суд першої інстанції.

Перевіривши вказані доводи апелянта, колегія встановила наступне.

Оформлення видачі кредиту з відступленням від умов кредитного договору, на які посилається позивач, не свідчить про відсутність правовідносин між сторонами у справі, що виникли з оспорюваного кредитного договору.

Насамперед, ствердження представника позивача про порушення банком вимог «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів НБУ», затверджених постановою НБУ № 200 від 30.05.2007р., не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний нормативний акт набув чинності після укладення оспорюваного кредитного договору.

Згідно постанови НБУ № 280 від 17.06.2004р. «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», рахунок 2203, виписку по якому як рахунку ОСОБА_2 надавав банк у цій справі, називається «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами». За дебетом цього рахунку проводяться суми наданих кредитів, а за кредитом суми погашення заборгованості.

Сторона ж позивача посилалась на те, що за умовами кредитного договору кредит мав надаватись позичальнику ОСОБА_2 через рахунок 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб», який належить до розділу 26 «Кошти клієнтів банку», що підтверджувалось висновком судово-економічної експертизи.

Між тим, застосований банком порядок видачі кредитних коштів ОСОБА_5 базується на вищезазначеному нормативному акті НБУ, а тому, попри інший порядок оформлення видачі кредиту, ніж передбачений кредитним договором, це не свідчить про фактичне ненадання банком та неотримання позичальником кредитних коштів. Так, фактичне отримання позичальником передбачених договором кредитних коштів підтверджується одночасно також іншими доказами у справі.

Відповідно до заяв на видачу готівки № 101 від 06.04.2007р. та № 102 від 06.042007р. ОСОБА_2 банком була надані суми відповідно у розмірі 9 800 дол. США та 39200 дол. США згідно з умовами кредитного договору № ZPААG100000020, що також підтверджується меморіальним ордером від 06.04.2007р. про надання ОСОБА_2 кредиту в сумі 39 200 дол. США згідно з кредитним договором № ZPААG100000020.

Випискою по рахунку ОСОБА_2 у ПРИВАТБАНКУ підтверджується як видача їй банком кредитних коштів, так і платежі останньої на погашення кредиту.

До того ж, самою ОСОБА_2 не оспорювався вчинений від її імені підпис в графі «отримувач» у заяві на видачу готівки № 102 від 06.04.2007р. на суму 39 200 дол. США ( а.с. 36).

Так, одночасно з кредитним договором було укладено договір іпотеки на забезпечення виконання зобов»язань за цим кредитним договором, що було передбачено п. 7.3 кредитного договору; ОСОБА_2 придбала квартиру, для купівлі якої нею брався кредит; ОСОБА_6 частково виконувала кредитні зобов»язання, про що свідчить виписка по рахунку та розрахунки банку (а.с. 49-52); між нею та банком 27.11.2012р. була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору про реструктуризацію зобов»язань із розробленням графіку погашення заборгованості ( а.с. 46-48, 53-55), що можливо лише у випадку, якщо кредитні кошти фактично були отримані.

Отже, вищенаведеною сукупністю доказів підтверджується факт отримання кредитних

коштів за кредитним договором № ZPААG100000020 від 06.04.2007р. ОСОБА_2, а також і дата отримання цих коштів - 06.04.2007р.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не було надано експерту всіх запитуваних документів, що має враховуватись у відповідності до ст. 146 ЦПК України як ухилення відповідача від іншої участі в експертизі, і тому суд мав визнати факт, для якого була призначена така експертиза, не заслуговує на увагу, оскільки експертне дослідження було виконано на підставі наявного обсягу документів, які мались у двох цивільних справах за позовами ОСОБА_2, та судом були відкинуті ці висновки, оскільки суд надав перевагу іншим доказам у справі, на підставі яких зробив висновок про необґрунтованість вимог позивача.

Функції експерта суд при цьому на себе не перебирав, як вказується в апеляційній скарзі, оскільки суд, не аналізуючи бухгалтерської документації, виходив із того, що іншими матеріалам справи підтверджується факт видачі кредиту позивачу. І з такими висновками повністю погоджується колегія суддів за вищенаведеним мотивуванням щодо підтвердженості цього факту сукупністю інших, крім експертного висновку, доказів.

Ствердження позивача про те, що їй перед укладенням кредитного договору не була надана вся інформація, передбачена положеннями ч. 2, 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», також спростовуються матеріалами справи, що було достеменно встановлено судом першої інстанції.

Так, укладенню вказаного кредитного договору передувало написання Анкет-заяви ОСОБА_2

В Анкеті-заяві від 06.04.2007р., особисте підписання якої ОСОБА_2 не заперечувала, остання підтвердила, що до підписання кредитного договору ознайомлена і згодна з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі. Своїм підписом вона підтверджує факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов»язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік всіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Перелік інформації, за отримання якого ОСОБА_2 розписалась в Анкеті-заяві, повністю відповідає необхідному та обов»язковому переліку, визначеному у статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі.

З приводу неповідомлення про валютні ризики, які покладаються на споживача, суд першої інстанції правильно встановив такі обставини.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положенню про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Так, починаючи з моменту отримання Україною незалежності, курс національної валюти до іноземної піддавався неодноразовим та різким коливанням, при чому в більшості випадків в сторону знецінення саме національної валюти (ризькі зміни відбувалось у 1998 та 1999 роках), про що напевне було відомо ОСОБА_2

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не могла не знати ОСОБА_2 У будь-якому випадку відомості про можливість зміни курсу валют до гривні України в майбутньому були у банку в тій же мірі, як і у позивача.

Також про валютні ризики для позичальника фактично йдеться у п. 2.3.1 кредитного договору, в якому вказано, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку у випадку зміни кон»юктури ринку грошових ресурсів в Україна, а саме: зміні курсу долара США до гривні порівняно до курсу долара США до гривні, встановленому НБУ на момент укладення даного кредитного договору.

Ствердження позивача, що кредитний договір не містить усіх суттєвих умов, які є необхідними для такого виду договору, спростовуються змістом оспорюваного договору.

Так, датою укладення договору є 06.04.2007р., що конкретно зазначено у п. 7.7 договору, а строк, на якій надається кредит, вказаний у п. 7.1 договору, згідно з яким банк надає кредит позичальнику на строк з 06.04.2007о. по 05.04.2027р. ( а.с.11).

В позові зазначалось, що договір не містить інформації про ефективну процентну ставку та абсолютне здороження кредиту, які передбачені п.п. 2, 3 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів», але ці ствердження є неспроможними, оскільки відповідно до редакції цієї норми від 13.01.2006р., яка була чинна на час підписання кредитного договору між сторонами, пункти 2, 3 вказаної норми не містили таких обов»язкових складових умов, про які необхідно було попереджати позичальника як споживача.

Відповідно до статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється, Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.

Вказуючи, що в діях банку при укладенні договору з ОСОБА_2 маються ознаки нечесної підприємницької практики, апелянт не розкриває, в якій частині її було введено в оману, що в незрозумілій або в нечіткій формі було викладено у кредитному договорі, та яка діяльність банку носить ознаки агресивної.

Крім того, кредитний договір до часу звернення з позовом існував 8,5 років та частково виконувався позивачем, на що вказує виписка по рахунку, іпотека придбаної за кредитні кошти квартири, додаткові угоди про реструктуризацію заборгованості.

При цьому, колегія вважає, що суд правильно встановив, що ОСОБА_2 були відомі усі істотні умови такого договору, як то порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України, вона підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_7