Справа № 462/143/16 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1304/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Мельничук О.Я., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 Львівська ДНК про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом 1-517, видане 15.09.2014 р. ОСОБА_6 Львівською державною нотаріальною конторою; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 в Державною реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/3 частку квартири № 4, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Озерна,12, здійснений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер 09.06.2009 р. на 1/12 частку у квартирі АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивує тим, що 09.06.2009 р. помер її батько ОСОБА_7 Після його смерті відкрилась спадщина, а саме 1/3 частка квартири № 4, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Озерна,12. Вона з 1996 року проживала та працювала за межами України в Греції. В Україну вона не могла повернутись, оскільки працювала в Греції нелегально, а в Україні не мала місця праці і приїзд в Україну означав би для неї втрату засобів для існування для неї та її доньки Марти. Тому для прийняття спадщини після смерті батька вона звернулась до ОСОБА_6 Львівської нотаріальної контори лише в серпні 2015 р., після чого в державного нотаріуса вона дізналась, що її батько у 2003 р. склав заповіт, згідно якого заповів свою 1/3 частку в квартирі № 4, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Озерна,12 її сестрі ОСОБА_4 Крім цього дізналась про те, що право власності на вказану частку квартири вже оформлено на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер 1-517, виданого 15.09.2014 р. ОСОБА_6 Львівською державною нотаріальною конторою. Також вона дізналась у нотаріуса про те, що будучи особою пенсійного віку вона має право на обовязкову частку у спадщині, однак на підставі заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова вона була усунена від права на спадкування обовязкової частки. На підставі даного рішення суду відповідачка успадкувала все майно, що залишилось після смерті їх батька, в тому числі і обовязкову частку у спадщині. 02.12.2015 р. за її апеляційною скаргою Апеляційний суд Львівської області прийняв нове рішення, яким скасував заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова, відмовив в задоволенні позову відповідачки про усунення ОСОБА_5 від права на спадкування обовязкової частки. Оскільки заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.2014 р. скасоване, відповідачка не мала права на спадкування всієї частки майна їх батька, так як такими діями порушено право позивача на спадкування її обовязкової частки. Відтак свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер 1-517, видане ОСОБА_6 Львівською державною нотаріальною конторою є недійсним.

Крім цього необхідно також скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, оскільки відповідачка не мала права на спадкування усієї 1/3 частки квартири. У звязку із наведеним, просила суд позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 Львівська ДНК про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування - задоволено.

Вирішено:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_4 ОСОБА_6 Львівською нотаріальною конторою 15.09.2014 року, зареєстроване в реєстрі за №1-517;

- визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частку квартири АДРЕСА_2;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності за №7000983 за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Просить звернути увагу на те, що позивач ОСОБА_5 не прийняла спадщини, не вступила у спадкові права, не просила встановити додатковий строк для прийняття спадщини, не проживала з спадкодавцем з 1996 року, не довела родинних відносин із спадкодавцем, пропустила строк на звернення до суду з таким позовом, не просила суд поновити строк на звернення до суду, не будучи власником майна вирішила на випередження подати свій необґрунтований позов позиціонуючи себе, як власник щодо визнання за нею права власності на 1/12 частки у квартирі АДРЕСА_4, що суперечить вимогам ст. 392 ЦК України.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю в тому числі з врахуванням пропущеного позивачем строку позовної давності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 1301 ЦК України, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2014 року, прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_4 не мала права спадкувати все майно, що заповів їй померлий батько ОСОБА_7, без врахування обовязкової частки у спадковому майні позивача ОСОБА_5 У зв»язку з цим визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_5.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд прийшов до таких вважаючи встановленими обставини, які недоведені, висновки ж суду обставинам справи не відповідають, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом № 12409-3 про право власності на квартиру від 27.10.1997 року, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.57).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про її народження серія ЯК № 918190 (а.с.9).

ОСОБА_7 помер 09.06.2009 року у віці 84 роки, що, в свою чергу, підтверджено свідоцтвом про його смерть серія 1-СГ № 404565 (а.с.8). Відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_7 28.08.2003 року, він заповів належну йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_6 своїй доньці відповідачу у справі ОСОБА_4 (а.с.11).

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого 03.12.2008 р., ОСОБА_5 є пенсіонером і їй призначена пенсія за віком (а.с.10), а отже вона є повнолітньою непрацездатною особою в розумінні вимог ст. 1241 ЦК України.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.2014 р. ОСОБА_5 була усунена від права на спадкування обовязкової частки усього майна після смерті ОСОБА_7 (а.с.73-74).

Довідавшись про існування заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.2014 р. позивач ОСОБА_5 оскаржила таке в апеляційному порядку і рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015 року заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення ОСОБА_5 від права на спадкування обовязкової частки усього майна після смерті ОСОБА_7, який помер 09.06.2009 р. відмовлено (а.с.16-20).

Цим же рішенням встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 на день смерті батька досягла пенсійного віку та відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку незалежно від змісту заповіту.

Проте, до оскарження заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.2014 року та ухвалення 02.12.2015 року рішення Апеляційним судом Львівської області, а саме 15.09.2014 року, відповідач ОСОБА_4 оформила у встановленому законом порядку своє право на спадщину і відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.09.2014 р., є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7

Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_7. Право власності на 1/3 частину квартири підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.89). 15.09.2014 р. ОСОБА_4 зареєструвала право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 1-517, виданого 15.09.2014 р., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.96).

Відповідно до вимог ч.3 ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою. Таким чином, спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилась 09 червня 2009 року.

Як вбачається із вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заяви про відмову від неї.

За приписами ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 квітня 2014 року (а.с.72), яке набрало законної сили 05 травня 2014 року ОСОБА_5 визнано втратившою право користування квартирою №4 будинку № 12 по вул. Озерній у м.Львові. Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_5 з часу прописки не користується спірною квартирою та не приймає участі в утриманні такої, хоча перешкод в користуванні такою їй ніхто не чинить, та що вона, залишивши неповнолітню доньку Марту на виховання сестрі ОСОБА_4 у 1996 році виїхала проживати в Грецію і з того часу жодного разу в Україну не приїжджала.

Згідно роз»ясень, даних у п.9 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, той зі спадкоємців, який маєправо на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті,

вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається

таким, що не прийняв її.

Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч. 3 вказаної статті ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У п. 24 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення про те, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Отже, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 квітня 2014 року встановлено, що позивач ОСОБА_5 із спадкодавцем на день

його смерті не проживала, а із спадкової справи вбачається, що позивач із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_7 до нотаріальної контори вона не зверталася. Позовна вимога про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачем не заявлялась.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивача ОСОБА_5 не можна вважати такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7 в розумінні вимог ст.ст. 1268 ч.3, 1270, 1272 ЦК України.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та прийшов до передчасного висновку про підставність позовних вимог позивача ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на спадкове майно, а відтак і про їх задоволення.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення - про задоволення позовних вимог.

З урахуванням приписів ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_5 підлягають стягненню в користь ОСОБА_4 1818 грн. 96 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 209 ч.3, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 Львівська ДНК про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 1818 грн. 96 коп. (одна тисяча вісімсот вісімнадцять грн. 96 коп. ) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

ОСОБА_9