Справа № 466/6776/16 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1766/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського відділу ДВС Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину з передачі майна стягувачу у виконавчому провадженні в рахунок погашення боргу,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2016 р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Шевченківського ВДВС ЛМУЮ, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину з передачі майна стягувачу у виконавчому провадженні в рахунок погашення боргу, у якому просив: визнати неправомірними та скасувати постанову та Акт від 19.03.2015р., оформлені заступником начальника Шевченківського ВДВС ОСОБА_5 у виконавчому провадженні № 38245585 про передачу майна - 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу, а також Свідоцтво від 14.09.2015 оформлене приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 щодо засвідчення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог покликався на те, що постановою від 19.03.2015 у виконавчому провадженні про стягнення боргу з нього в користь ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу було передано 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ціною 41 202 грн.. Цього ж дня, було також оформлено Акт державного виконавця про передачу стягувачеві майна в рахунок погашення боргу. Приватним нотаріусом ОСОБА_4 оформлено свідоцтво про право власності на це майно. Вважає, що вказана постанова і акт державного виконавця від 19.03.2015 у виконавчому провадженні № 38245585 є незаконними та підлягають до скасуванню, оскільки у боржника на праві власності є інше майно, а саме - легковий автомобіль НОМЕР_1, який міг бути реалізований в погашення боргу. Окрім цього, вартість 1/6 частини квартири № 5 по вул. Долинського. 4 у м. Львові було визначено в розмірі 41 202 грн. на підставі висновку про вартість обєкту оцінки складеного ФОГІ ОСОБА_6 12.05.2014. У вказаному звіті про оцінку вказано, що він є дійсним протягом шести місяців з дати оцінки - 12.05.2014, отже його чинність припинилася - 13.01.2015 за два місяці до оформлення оскаржуваних документів виконавчого провадження, і не могла бути взята до уваги державним виконавцем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Шевченківського відділу ДВС Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину з передачі майна стягувану у виконавчому провадженні в рахунок погашення боргу - відмовлено.

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що йому на праві власності належить легковий автомобіль НОМЕР_2 1990 р.в., вартість якого станом на 19.03.2015 перевищувала суму боргу перед стягувачем, державним виконавцем вживалися заходи для розшуку та затримання даного автомобіля, внаслідок яких такий було затримано, що підтвердив в судовому засіданні 12.12,2016 відповідач - ОСОБА_3. проте жодні відомості про його подальшу реалізацію у матеріалах виконавчого провадження відсутні, однак суд першої інстанції цього питання не дослідив, отже державним виконавцем незаконно звернуто стягнення саме на частку у квартирі. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції погоджується із фактом припинення чинності з 13.11.2014 - за чотири місяці до оформлення оскаржуваних документів виконавчого провадження, висновку про вартість обєкту оцінки - спірної частини квартири вказав, що ця обставина до уваги не приймається з мотивів відсутності події реалізації майна з прилюдних торгів, а відчуження частини квартири шляхом передачі у власність стягувачу, як такої, що не була реалізовано за процедурою прилюдних торгів, але таке трактування судом є неправильним. Також апелянт не погоджується з висновком суду про те, що позивач не оскаржував дії державного виконавця, про те це не відповідає дійсності, оскільки дії державного виконавця позивач оскаржував, однак ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.06.2016 року скаргу було залишено без розгляду та розяснено право звернутися до суду в порядку позовного провадження, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги, а саме визнати неправомірними та скасувати постанову та Акт від 19.03.2015р., оформлені заступником начальника Шевченківського ВДВС ОСОБА_5 у виконавчому провадженні № 38245585 про передачу майна - 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу, а також Свідоцтво від 14.09.2015 оформлене приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 щодо засвідчення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу(далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсним правочину з передачі майна стягувачу у виконавчому провадженні в рахунок погашення боргу.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду із наступних підстав.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ч.1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до ст. 17 цього ж Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою (зокрема) виконавчі листи, що видаються судами.

Судом встановлено, що 23 травня 2013р., на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 23 березня 2013р,. був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в розмірі 47348 грн.35 коп.(а.с.38).

Постановою державного виконавця від 05.06.2013р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/466/968/13 від 23.05.2013р., виданого Шевченківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 47348,35 грн.(а.с.40)

В цей же день винесена Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження(а.с.43)

В ході проведення виконавчих дій, державним виконавцем було винесено Постанову про розшук майна боржника від 11.07.2013р., а саме автомобілів марки : АUDI 100 2.3 E, # куз.WAUZZZ44ZLN088265, ДНЗ 02587 ТС; А ОСОБА_5 20, №куз. 8472, ДНЗ ВС 1779 АА, що належать ОСОБА_2Р.(а.с.55).

Також, державним виконавцем встановлено, що ОСОБА_2 працював в ТзОВ «Сатурн плюс» заступником директора та винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника від 10.10.2013р.(а.с.69)

10 січня 2014р. державним виконавцем складено Акт опису й арешту майна, а саме 1/6 квартири АДРЕСА_2.(а.с.73-74)

Згідно зі ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (ч.1).

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Згідно із ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Згідно розяснень, які містяться в п.15 ППВСУ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» №14 від 26.12.2003р. суди повинні мати на увазі, що при виконанні рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець згідно зі ст. 50 Закону N 606-XIV у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках і вкладах в установах банків та інших кредитних організаціях, а також на рахунки в цінних паперах у депозитаріях останніх, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням правил ст. 62 Закону N 606-XIV. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу (ст. 56 Закону N 606-XIV).

Як вбачається, із копії матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем вживались необхідні заходи для розшуку майна, яке може бути реалізоване для виконання рішення суду, однак, не зважаючи на черговість звернення стягнення на майно, за наявності рухомого майна, останнім винесено оскаржувані Акт та Постанову державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 березня 2015р..

14 вересня 2015 приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 було видано свідоцтво, яким нотаріус засвідчила право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільною законодавства.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про правомірність передачі майна стягувачу ОСОБА_3.

Висновки суду щодо відсутності підстав для визнання оскаржуваних документів державного виконавця недійсними у звязку із не оскарження їх боржником ОСОБА_2 в порядку, передбаченому вимогами гл.7 ЦПК України, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки згідно розяснень ППВСУ №14 від 26.12.2003р., дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення позову, у зв'язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд ухвалою залишає без розгляду і роз'яснює заявникові можливість вирішення спору в позовному провадженні.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 подавалась скарга на дії державного виконавця, яка була залишена без розгляду і розяснено про можливість звернення до суду в порядку позовного провадження.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в законні силі перебувати не може, воно підлягає скасуванню на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів в користь апелянта судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 до Шевченківського ВДВС ЛМУЮ, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину з передачі майна стягувачу у виконавчому провадженні в рахунок погашення боргу - задовольнити.

Визнати недійсним Акт та Постанову державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 березня 2015р., оформлені заступником начальника Шевченківського ВДВС ОСОБА_5 у виконавчому провадженні № 38245585 про передачу майна - 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу.

Визнати недійсним Свідоцтво від 14.09.2015 оформлене приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 щодо засвідчення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири № 5 по вул. Долинського, 4 у м. Львові.

Стягнути в рівних частинах з Шевченківського відділу ДВС Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 суд збір за подання позовної заяви в розмірі 551,21 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 606,34 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7