10 квітня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Таран Н.Г.
за участю секретаря судового засідання Двірко Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та відшкодування понесених витрат на придбання майна, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та відшкодування понесених витрат на придбання майна.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 18 листопада 2013 року між відповідачем ОСОБА_2, як продавцем, в особі повіреного ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1, як покупцем, був укладений договір куплі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., за яким позивач ОСОБА_1 придбала у відповідача ОСОБА_2 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1, за 480 000 грн. Загальна жила площа даної квартири становить 28,7 кв.м. На даний час у квартирі зареєстровані та проживають позивач -ОСОБА_1 та її малолітня донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
Вказана квартира належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі двох правовстановлюючих документів: договору купівлі - продажу квартири від 05.05.2000 р., на підставі якого ОСОБА_2 належала 1/3 частина квартири; договору дарування 2/3 часток квартири від 07.10.2013 р., на підставі якого відповідачу ОСОБА_2 належала 2/3 частини квартири, які вона отримала в дар. При цьому, як вбачається з п. 2 вказаного договору дарування, що 2/3 частини квартири належали дарувальнику: 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2000 р.; 1/3 частина квартири на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.03.2012 р.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.02.2014 р., рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.03.2012 р. було скасовано.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.03.2016 р. було ухвалено, зокрема: витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.07.2016 р. та набрало законної сили. Так як, зазначено в абзацах 22,27 мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09.03.2016 р., що «Таким чином, встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі є безумовною підставою для витребування цього майна на користь власника від особи, у власності якої воно перебуває, у тому числі і від добросовісного набувача. При цьому особі не потрібно оспорювати правочини, відповідно до яких відбувався перехід прав власності на квартиру, оскільки він не є стороною даних правочинів, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред"явлення віндикаційного позову - позову про витребування майна з чужого володіння.

Як встановлено судом, 1/3 частина квартири вибула з володіння ОСОБА_6 не з його волі, а іншим шляхом - на підставі заочного рішення суду від 29.03.2012 року, у зв"язку з чим наступна передача цього майна відповідачці є незаконною, а тому, відповідно до вимог ст.. 388 ЦК України, права ОСОБА_6 підлягають захисту.»

Таким чином, з володіння позивача ОСОБА_1, як добросовісного набувача, була витребувана 1/3 частина квартири та на вказану 1/3 частину квартири було визнано право власності за ОСОБА_6, однак суд так і не вирішив питання щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 18.11.2013 р. у вказаній 1/3 частині та так і не вирішив питання щодо відшкодування позивачу ОСОБА_1 понесених витрат на придбання вказаної, витребуваної у неї 1/3 частини квартири. А отже, позивач просить суд визнати договір купівлі - продажу квартири від 18.11.2013 р. частково недійсним з моменту його вчинення, в частині придбання позивачем ОСОБА_1 1/3 частини квартири. Крім того, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь вартість 1/3 частини квартири у розмірі 160 000 грн., а також понесені судові витрати по справі в сумі 2151,20 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просив суд винести рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання на неодноразові виклики не з'являлась, хоча про місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України, шляхом розмішення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр».

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував позивач.

Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з'явився, надіслати до суду письмові пояснення по справі з проханням проводити розгляд справи у відсутність їх представника (а.с. 145-148).

Представник третьої особи - служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у відсутність їх представника та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України (а.с. 62).

Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо данних для розгляду справи у відсутність представників третіх осіб,про що не заперечував і представник позивача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 18 листопада 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. за р. №4393, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2, в особі повіреного ОСОБА_3 2-кімнатну квартиру, загальною жилою площею 28,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Вказана квартира належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі двох правовстановлюючих документів:

- Договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2000 р., посвідченого державним нотаріусом Стець Н.М., 21-ої Київської державної нотаріальної контори на підставі якого, ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_9 та дочка ОСОБА_2 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках. У подальшому ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_9;

-Договору дарування 2/3 частини квартири від 07.10.2013 р., посвідченого державним нотаріусом Зубченко Л.С., 21-ої Київської державної нотаріальної контори за р. № 3655, відповідно до якого ОСОБА_9 подарувала своїй дочці ОСОБА_2 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, після чого ОСОБА_2 стала власником всієї квартири.

При цьому, як вбачається з п. 2 вказаного договору дарування, 2/3 частини квартири належали дарувальнику: 1/3 частина - на підставі договору купівлі -продажу квартири від 05.05.200 р.; 1/3 частина - на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.03.2012 р. про звернення на частку у майні, що є у спільній частковій власності.

Так, заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.03.2012 року було визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_6, за ОСОБА_9 у порядку переведення на неї прав та обов'язків співвласника квартири.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.02.2014 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2012 року було скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 було відмовлено.

Постановою Окружного суду м. Києва від 12.08.2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 і у подальшому ОСОБА_6 на підставі даного судового рішення був знятий з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 року вказану вище постанову суду від 12.08.2014 року було скасовано і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно копії довідки Ф№3 виданої ЖБК «Промбудівельник-10» від 28.05.2014 р. №353, в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані: позивач ОСОБА_1, її малолітня дочка ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 18).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.03.2016 р. позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з володіння, визнання права власності на частину квартири та вселення - задоволено частково, а саме: витребовано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; вселено ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.07.2016 р. рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09.03.2016 р. залишено без змін.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, з володіння позивача ОСОБА_1, як добросовісного набувача, була витребувана 1/3 частина квартири та на вказану 1/3 частину квартири було визнано право власності за ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як встановлено ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 18.11.2013 року, посвідчений Зубченко Л.С. державним нотаріусом 21-ої Київської державої нотаріальної контори за р. №4393, має бути визнаний частково недійсний з моменту його вчинення, в частині придбання позивачем ОСОБА_1 1/3 частини спірної квартири.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Відповідно до п.п.5,10 вказаної Постанови вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2013 р. зазначено, що продаж квартири вчинено за 480000 грн. 00 коп., з яких 39965 грн. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 28.10.2013 р., а решту 440035 грн., ОСОБА_1 зобов'язувалась перерахувати на поточний рахунок ОСОБА_2 в день підписання даного договору, що і було зроблено останньою (копії платіжних документів а.с. 108-109).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Також відповідно до ст. 216 ЦК України суд застосовує наслідки недійсності правочину та задовольняє вимоги щодо стягнення з відповідача коштів у сумі 160000 гривень, які були сплачені позивачем відповідно до умов вищевказаного договору купівлі-продажу.

Відтак, суд вважає наявними всі законні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2151,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 203, 215-217 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 210, 212-215, 224-226, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та відшкодування понесених витрат на придбання майна -задовольнити.

Визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 18 листопада 2013 року державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Ларисою Степанівною за реєстровим № 4393, в частині придбання позивачем ОСОБА_1 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, з моменту його вчинення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 160000,00 грн. та понесені судові витрати по справі в сумі 2151,20 грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем та третьою особою до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв, за письмовою заявою відповідача, поданою з врахуванням вимог ст. 229 ЦПК України. Заява про перегляд рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення суду виготовлено 14.04.2017 р.

Суддя: Н.Г.Таран