Провадження № 22-ц/779/1835/2017
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» про визнання звільнення з роботи незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 26 жовтня 2017 року в м.Івано-Франківськ, повний текст якого складено 03.11.2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29.01.2014 року між ним та Державним вищим навчальним закладом «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» (далі - ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника») укладено контракт (строковий трудовий договір) про призначення його на посаду професора на термін з 29.01.2014 року по 28.01.2017 року.

Однак наказом № 236-к від 29.08.2016 року його звільнено з роботи з 31.08.2016 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Вважає своє звільнення з роботи незаконним, оскільки строк закінчення контракту ще не наступив, а будь-яких додаткових угод щодо зміни умов строкового трудового договору сторони не укладали.

ОСОБА_1 також зазначив, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив у розмірі 10 000 грн.

Посилаючись на ст.ст.232,233,235 КЗпП України, позивач просив суд:

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи з підстави закінчення трудового договору;

- скасувати наказ №236-к від 29.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1, професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту з роботи з 31.08.2016 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору;

- поновити ОСОБА_1 на посаді професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту;

- стягнути заробітну плату в розмірі середнього місячного заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 30.08.2016 року;

- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник апелянта зазначила, що відповідно до ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт. 29.01.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено строковий трудовий договір з науково-педагогічним працівником - контракт на термін з 29.01.2014 року по 28.01.2017 року.

Проте до закінчення його дії, наказом від 29.08.2016 року позивача звільнено з роботи у зв»язку із закінченням строку трудового договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зіслався на те, що 31.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Університету із заявою про переведення його на навчальне навантаження 0,5 ставки професора кафедри з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року, тобто на 1 навчальний рік.

Представник апелянта вказала на те, що до написання цієї заяви позивач працював з навчальним навантаженням 0,9 ставки. Проте, у зв'язку із сімейними обставинами, а саме хворобою матері, ОСОБА_1 звернувся із заявою про зменшення обсягу навчального навантаження. Відтак написана ним заява стосувалась виключно зміни обсягу роботи, а не зміни строку трудового договору.

Наказом від 31.08.2015 року ОСОБА_1 переведено на 0,5 ставки з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року.

Таким чином, у вказаний період було визначено виключно обсяг навчального навантаження за строковим трудовим договором, тобто чинним протягом встановленого у ньому терміну контракту № 960. Будь-яких інших контрактів, тобто строкових трудових договорів між позивачем та відповідачем у цей період не укладалося.

Позивач не оспорював даний наказ, оскільки сам звернувся із заявою про зменшення робочого часу на певний період.

Жодної спільної угоди позивача та ректора Університету щодо припинення контракту чи продовження в строки, передбачені п.6.2 контракту, не укладалось ні за 2 місяці до 28.01.2017 року, ні за 2 місяці до 31.08.2016 року.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач заявою від 31.08.2015 року змінив строк дії контракту, не відповідають фактичним обставинам справи та змісту цієї заяви.

Представник апелянта також зазначила, що незаконне звільнення призвело до втрати нормальних наукових та педагогічних зв'язків, яким позивач присвятив понад 30 років життя, створюючи свій авторитет, наукову та педагогічну репутацію.

Моральні страждання, спричинені незаконними діями відповідача також негативно відображаються на стані здоров'я позивача, що підтверджується медичними довідками, долученими до матеріалів справи (а.с.58-60).

З наведених підстав представник апелянта просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника» подано письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідача не визнала апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обгрунтованим, оскільки ОСОБА_1 письмовою заявою від 31.08.2015 року ініціював зміну строку трудового договору та просив перевести його на 0,5 ставки з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року. Таким чином, роботодавець скористався своїм законним правом і, дотримуючись трудового законодавства, 29.08.2016 року видав наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 31.08.2016 року. З наведених підстав відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник скаргу підтримали повністю, просили її задоволити.

Представник відповідача скаргу не визнала, просила її відхилити.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги .

Судом встановлено такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

29.01.2014 року між ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника» та ОСОБА_1 було укладено контракт з науково-педагогічним працівником №960, згідно умов якого ОСОБА_1 призначено на посаду професора на термін з 29.01.2014 року по 28.01.2017 року.

31.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ректора ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника» із заявою, у якій просив перевести його на навчальне навантаження 0,5 ставки професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року.

Наказом № 260-к від 31.08.2015 року ОСОБА_1, професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту, переведено на 0,5 ставки професора цієї ж кафедри з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року (а.с.35).

Наказом № 236-к від 29.08.2016 року ОСОБА_1, професора (0,5 ставки) кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту, звільнено з роботи 31.08.2016 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв»язку із закінчення строку трудового договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ректор Університету відповідно до чинного трудового законодавства та умов контракту видав наказ № 260-к від 31.08.2015 року про переведення ОСОБА_1 на 0,5 ставки професора цієї ж кафедри з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за строковим трудовим договором, оскільки позивач письмовою заявою від 31.08.2015 року виявив свою волю працювати саме на таких умовах. Позивач був ознайомлений з даним наказом і не оскаржував його. Відтак Університет скористався своїм законним правом із дотриманням встановленого законодавством порядку і видав 29.08.2016 року наказ №236-к про звільнення з роботи 31.08.2016 року ОСОБА_1 у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь- якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на час існування спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до п.9 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору», контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі.

У контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту,

соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства (п.10).

У контракті визначаються режими робочого часу і часу відпочинку працівника У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. (п.15,17).

У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом. За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк. (п.21,24).

Таким чином, умовами строкового трудового договору (контракту) сторони, окрім строку дії контракту, узгоджують обсяги пропонованої роботи, порядок припинення та продовження контракту, а також підстави для його дострокового розірвання.

Як встановлено матеріалами справи, трудові відносини між ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника» та ОСОБА_1 було оформлено контрактом, у якому сторони узгодили строк його дії з 29.01.2014 року по 28.01.2017 року.

Згідно запису у трудовій книжці ОСОБА_1 - 29.01.2014 року він був призначений на посаду професора кафедри конституційного, міжнарожного та адміністративного права Юридичного інституту по 28.01.2017 року, у зв'язку з обранням за конкурсом.

Отже, у спірному випадку при підписанні контракту сторони узгодили строк дії контракту, а саме з 29.01.2014 року по 28.01.2017 року.

Розділ 3 строкового трудового договору містить обов'язки педагогічного працівника та зміст його роботи (викладання предмету за фахом на відповідному рівні, підготовка конспекту лекцій, методичних розробок, рекомендацій вказівок, участь у проведенні науково-дослідницької роботи і т.д.).

Навантаження викладача вищого навчального закладу - це обсяг роботи у годинах за визначеними законом видами діяльності (навчальна, методична, наукова, організаційна), який дорівнює встановленої кількості годин.

Із представленої університетом інформації щодо навчального навантаження ОСОБА_1 на 2014-2015 роки вбачається, що наказом №512 від 28.08.2014 року ОСОБА_1 встановлено 788 годин навчального навантаження.

За змістом спірної заяви, 31.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ректора ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника» із проханням перевести його на навчальне навантаження 0,5 ставки професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року.

Відповідно до заяви, наказом №260-к від 31.08.2015 його переведено на 0,5 ставки професора цієї ж кафедри з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за строковим трудовим договором (а.с.35).

Із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 також вбачається, що 01.09.2015 року він був переведений на 0,5 ставки професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту по 31.08.2016 року за строковим трудовим договором (а.с.15).

Із представленої університетом інформації щодо навчального навантаження ОСОБА_1 на 2015-2016 роки вбачається, що наказом №529 від 21.08.2015 року ОСОБА_1 надано 0,5 ставки навчального навантаження.

Таким чином, конкретний розмір навчального навантаження викладача ОСОБА_1 на кожен навчальний рік встановлювався шляхом видання відповідного розпорядчого акту роботодавця.

В той час, як строк трудового договору, визначався у самому строковому трудовому договорі-контракті.

Пунктом контракту 6 визначено, що умови цього контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін у письмовій формі .

Відповідно до п.6.2 контракту однією із підстав його розірвання є закінчення терміну його дії. При цьому ректор університету і працівник повинні за спільною угодою не пізніше як за 2 місяці визначитись у наступному: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін.

Згідно п.6.2.5 з ініціативи закладу освіти контракт може бути розірваний достроково тільки за умов, передбачених чинним законодавством України, а також невиконання науково-педагогічним працівником університету умов, укладених у пунктах 3.1-3.8 цього контракту, (а.с.5-8).

Однак, стороною відповідача не представлено жодних письмових доказів про внесення сторонами контракту змін до його умов в частині зміни строку його дії. Не надано також і доказів виконання сторонами умов п.6.2 контракту, чи наявності підстав для дострокового розірвання контракту відповідно до п. 6.2.5.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивач ОСОБА_1 особистим волевиявленням змінив строк дії контракту шляхом написання заяви 31.08.2015 року не можна вважати обґрунтованим.

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив змінити тільки обсяг педагогічного навантаження, шляхом його зменшення на певний період, а не строк дії контракту. При цьому, роботодавець прийняв таке прохання, про що видав наказ. Зазначення ж в цьому наказі роботодавцем «за строковим трудовим договором» не змінює умов трудових відносин сторін, оскільки вони обумовлені контрактом і в порядку ним визначеному, сторонами не змінювалися.

Однак суд, першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про правомірність звільнення позивача у зв'язку із закінчення строкового трудового договору.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» № 236-к від 29.08.2016 про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 31.08.2016 року за п.2 ст.36 КЗпП України, з вищенаведених мотивів.

Водночас вимога позивача про поновлення на займаній посаді не підлягає до задоволення.

Як зазначено вище, трудовий договір від 29.01.2014 року є строковим із строком дії до 28.01.2017 року. Оскільки, на час розгляду справи строк дії контракту, укладеного між ОСОБА_1 та ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника») закінчився, то позивач поновленню на займаній посаді на підлягає, незважаючи на те, що звільнення останнього відбулося без достатніх на те правових підстав.

Згідно положень ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи, що позивача було звільнено незаконно і останній підлягав би поновленню на роботі, однак, строк дії його контракту закінчився 28.01.2017 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення ОСОБА_1 - 01.09.2016 року і до закінчення строку дії контракту.

Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова №100).

Відповідно до п.п.2,8 Постанови №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час, протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з витягу з наказу №43-к від 13.06.2016 року у період з 01.07.2016 року по 26.08.2016 року (останні два місяці перед звільненням) ОСОБА_1 перебував у відпустці за 2015-2016 р.р. (а.с.90), тому для розрахунку середньої заробітної плати судом беруться 2 календарні місяці роботи, які передували відпустці, а саме: травень та червень 2016 року.

Згідно наданої ДВНЗ «ПНУ ім.В. Стефаника» довідки про середню заробітну плату від 19.12.2017 №507, средньодення заробітна плата ОСОБА_1 за травень та червень 2016 року складає 193 грн.05 коп.

Час вимушеного прогулу складає: вересень 2016 року - 22 робочих дні, жовтень 2016 року - 20 робочих дні, листопад 2016 року - 22 робочих дні, грудень 2016 року - 22 робочих дні, січень 2017 року - 20 робочих дні, а всього разом 106 робочих дні.

Як роз'яснив Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

За таких обставин, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 193 грн. 05 коп.* 106 дн = 20463 грн. 30 коп., які слід стягнути з відповідача на користь позивача без урахування обов'язкових податків та зборів .

В силу дії п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати суд допускає негайне виконання рішень, але не більше ніж за один місяць.

Окрім вищевказаного, позивач заявив вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., в обгрунтувння якої вказав, що незаконне звільнення призвело до втрати нормальних наукових та педагогічних зв'язків, душевних переживань, що негативно відобразилось на стані здоров'я позивача.

Враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України,та п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», колегія суддів приходить до висновку, що зазначені вище підстави щодо відшкодування моральної шкоди не були підтверджені позивачем в ході розгляду справи належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні положень ст.77-80 ЦПК України, тому заявлена вимога задоволенню не підлягає.

Постановлене з порушенням норм матеріального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382,383, 430 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» про визнання звільнення з роботи незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» №236-к від 29.08.2016 про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 31.08.2016 року за п.2 ст.36 КЗпП України.

Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» (вулиця Шевченка, 57, Івано-Франківськ Івано-Франківська область, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 78712, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 20463,30грн. без урахування обов'язкових податків та зборів .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в сумі 3667,95грн.

Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» (вулиця Шевченка, 57, Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, ) на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України) 1280 грн. судового збору, у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також 1920 грн. судового збору, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27.12.2017 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.