Справа № 306/544/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу №306/544/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу та Дусинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу на рішення Свалявського районного суду від 21 червня 2017 року, головуюча суддя Жиганська Н.М., -

встановив:

ОСОБА_1 17.03.2017 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Свалявського районного суду від 05.05.2017 залучено до участі в справі Дусинську сільську раду Свалявського району в якості співвідповідача. Позов мотивувався таким.

18.01.2015 наказом № 7 позивача було призначено на посаду музичного керівника ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу на час відпустки основного працівника ОСОБА_3 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 28.02.2017 наказом № 22-к завідувач дошкільного навчального закладу звільнив позивача з роботи без надання іншого місця роботи та без збереження за позивачем заробітної плати на підставі ст. 36 ч. 2 КЗпП України з ініціативи власника у звязку із закінченням строкового трудового договору. Таке звільнення незаконне.

На час звільнення позивач ОСОБА_1 перебувала на 28-му тижні вагітності, про що роботодавцю було відомо. Норми ст. 184 ч. 3 КЗпП України передбачають, що звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням; обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору; на період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Крім того, в наказах про прийняття на роботу, про звільнення, у свідоцтвах про народження та про шлюб позивач іменується «Попович Іриною Іванівною», а в решті документів «Ковбень Іриною Іванівною».

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просила:

ОСОБА_4 і ОСОБА_1 вважати однією особою і в подальшому іменувати ОСОБА_4;

наказ завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_5 від 28.02.2017 № 22-к про звільнення з роботи ОСОБА_4 скасувати;

музичного керівника ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_4 на роботі поновити;

стягнути з ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району компенсацію за вимушений прогул ОСОБА_4.

Рішенням Свалявського районного суду від 21.06.2017 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

наказ завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу, що знаходиться у власності Дусинської сільської ради, від 28.02.2017 № 22-к змінено зазначивши: «Звільнити ОСОБА_1, музичного керівника 28 лютого 2017 року у звязку з закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 38 КЗпП України»;

зобовязано завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_5 здійснити працевлаштування ОСОБА_1 у відповідності до ст. 184 КЗпП України;

стягнуто з Дусинської сільської ради в користь ОСОБА_1 середню заробітну плату на час працевлаштування, але не більше як за три місяці.

В решті вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Свалявського районного суду від 08.08.2017 стягнуто з ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу на користь держави судовий збір у сумі 640,00 грн за подання позову про поновлення на роботі.

Відповідач ОСОБА_2 дошкільний навчальний заклад загального типу рішення суду оскаржив, просить його скасувати як незаконне та необґрунтоване і ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_1 про поновлення на роботі відмовити. У скарзі сторона зазначає, зокрема, таке.

Суд не знайшов підстав для скасування наказу про звільнення з роботи, як про це просив позивач, однак, безпідставно при цьому вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не просив ані про внесення змін до наказу, ані про його працевлаштування, ані про виплату середньої заробітної плати на час працевлаштування. Тож рішення суду не відповідає вимогам ст. 3 ч. 1, ст. 11 ч. 1, ст. 213 ЦПК України. Посилання суду в обґрунтування свого рішення на ст. 16 ч. 2 ЦК України, ст. 59 Конституції України безпідставне та не давало підстав для виходу за межі предявлених позивачем вимог.

Вказівка позивача на різне зазначення в документах його прізвища не має істотного значення, не впливає на суть справи, це не потягло порушення прав позивача, крім того, це є наслідком дій самого позивача.

Змінивши безпідставно зміст наказу про звільнення, суд послався на норму КЗпП України, яка не має стосунку до справи.

У контексті виходу суду за межі позовних вимог стягнення коштів з Дусинської сільради є цілком безпідставним.

Насамкінець, суд не звернув уваги на те, що на момент звільнення позивач був працевлаштований в іншому дошкільному закладі на посаді музичного керівника. За встановлених у справі обставин на роботодавця не покладався обовязок надати позивачу рівноцінну роботу (посаду), до того ж, було встановлено, що вакантні посади були відсутні.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_5, представника обох відповідачів ОСОБА_6, які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_7, які скаргу не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

На час розгляду справи судом першої інстанції редакція ЦПК України передбачала, що: провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України); особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України). Редакція ЦПК України, чинна на час розгляду справи апеляційним судом, відповідні питання регулює загалом аналогічно (ст. 3 ч. 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, ст. 42 ч. 1, ст. 43).

Суд першої інстанції розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України в редакції на час вирішення справи місцевим судом, ст. 13 ч. 1 ЦПК України в чинній на час розгляду справи апеляційним судом редакції). Суд апеляційної інстанції: перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення; в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України в чинній на час розгляду справи апеляційним судом редакції). Апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в неоскарженій частині і бере до уваги відповідні повязані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, після укладення 29.10.2016 шлюбу має прізвище «Ковбень», їй 02.02.2017 виданий паспорт громадянина України на імя «Ковбень Ірини Іванівни» (а.с. 7-10).

17.01.2015 позивач (на той час ОСОБА_4І.) подала роботодавцю заяву про прийняття на роботу, просила прийняти її з 18.01.2015 на посаду музичного керівника на період відпустки ОСОБА_3 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дня фактичного виходу тої з відпустки (а.с. 65).

Наказом завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_5 від 18.01.2015 № 7 «Про призначення на посаду на умовах строкового трудового договору» призначено ОСОБА_4 з 18.01.2015 на посаду музичного керівника на період відпустки ОСОБА_3 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дня фактичного виходу ОСОБА_3 з відпустки (а.с. 66).

Таким чином, за змістом положень КЗпП України щодо: трудового договору як угоди між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати належні умови праці (ст. 21 ч. 1); кваліфікації трудового договору як укладеного на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (строкового трудового договору) (ст. 23 ч. 1 п. 2, ч. 2); письмової форми трудового договору (ст. 24 ч.ч. 1, 2, 3), укладення трудового договору передбачає чітку фіксацію волевиявлення сторін та вид трудового договору стосовно строку, а між сторонами в належній формі був укладений строковий трудовий договір, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін, на підставі якого між сторонами виникли та реалізувалися взаємні права та обовязки у сфері трудових відносин.

13.02.2017 ОСОБА_3 подала за місцем роботи заяву про припинення відпустки по догляду за дитиною з 01.03.2017 (а.с. 67). На підставі цієї заяви був 27.02.2017 виданий наказ по ОСОБА_2 дошкільному навчальному закладу № 21-к «Про вихід на роботу», яким визнано ОСОБА_3 такою, що припинила відпустку по догляду за дитиною днем 01.03.2017 і перебуває на посаді музичного керівника (а.с. 68).

Наказом завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу ОСОБА_5 від 28.02.2017 № 22-к «Про звільнення ОСОБА_4І.» звільнено позивача з посади музичного керівника закладу з 28.02.2017 у звязку із закінченням строку трудового договору, пункт 2 статті 36 КЗпП України, підставою зазначено закінчення строку трудового договору згідно із наказом від 18.01.2015 № 7, позивач із наказом був ознайомлений в день його видання (а.с. 36, 66).

Збереження за особою, якій надана соціальна відпустка, на її період місця роботи (посади) гарантується (ст.ст. 2, 5-1 КЗпП України, ст.ст. 2, 17, 18, 20 Закону України «Про відпустки»), що має наслідком звільнення працівника, з яким укладено строковий договір, з посади у звязку з поверненням із відпустки працівника, який працював там до виходу у відпустку. Такий трудовий договір припиняється з підстав, установлених ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України (із закінченням строку, на який його за згодою працівника було укладено). Сторони, і передусім, працівник, усвідомлювали особливості трудового договору, можливість його припинення у відповідний момент була обумовлена заздалегідь, ще під час укладання договору. З огляду на правову природу договору, про який ідеться в справі, його припинення не залежало від ініціативи ані роботодавця, ані працівника, а було наслідком реалізації ОСОБА_3 права виходу на роботу, що лише було оформлено у передбачений законом спосіб шляхом видання відповідного наказу. Роботодавець для звільнення позивача, строк дії трудового договору з яким закінчився, застосував саме у відповідний строк, а не до його спливу, норму КЗпП України.

Зі штатного розпису ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу (а.с. 79), інших матеріалів справи випливає, що ОСОБА_1 мала 1,25 ставки музичного керівника у цьому закладі. На час закінчення строку трудового договору позивача та звільнення його з роботи у дошкільному закладі не було вакансій. Крім того, ОСОБА_1 з 01.10.2014 по 18.04.2017 працювала за сумісництвом музичним керівником Полянського дошкільного навчального закладу Свалявського району на 0,5 ставки, що підтверджується довідкою Полянської сільської ради від 22.05.2017 № 2240 (а.с. 80). Довідкою Свалявської ЦРЛ від 16.03.2017 стверджується, що строк вагітності ОСОБА_1 становить 28 тижнів (а.с. 26). Ці обставини, що мали місце на час припинення трудових відносин ОСОБА_1 з ОСОБА_2 дошкільним навчальним закладом, окрім того, що підтверджуються документально, визнані сторонами в апеляційному суді. Отже, на момент звільнення з роботи ОСОБА_1 була вагітною, а також була працевлаштована за сумісництвом на такій самій посаді, як і в ОСОБА_2 дошкільному навчальному закладі, де для її працевлаштування після виходу ОСОБА_8 на роботу можливості у звязку із закінченням строкового трудового договору не було. Під час апеляційного розгляду справи також встановлено, що з 22.08.2017 по 11.12.2017 ОСОБА_1 працювала продавцем-консультантом магазину «Турист» ТОВ «Ровакс».

Предявляючи позов, ОСОБА_1 виходила з того, що роботодавцем не були дотримані вимоги частини 3 статті 184 КЗпП України, відповідно до яких звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням; обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору; на період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Поставивши питання про поновлення своїх трудових прав, які вважала порушеними, ОСОБА_1 сформулювала позовні вимоги, якими просила: наказ завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_5 від 28.02.2017 № 22-к про звільнення з роботи ОСОБА_4 скасувати; музичного керівника ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_4 на роботі поновити; стягнути з ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району компенсацію за вимушений прогул ОСОБА_4 (а.с. 1-3). Під час розгляду справи судом першої інстанції свої вимоги позивач не змінював (ст. 31 ч. 2 ЦПК України в редакції на час розгляду справи місцевим судом). Тобто, ОСОБА_1 предявила вимоги про скасування наказу про звільнення, про поновлення її на роботі та про стягнення компенсації за вимушений прогул (відповідно до закону середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

В усіх цих вимогах суд першої інстанції позивачу відмовив, власне, відмовив у поновленні на роботі та у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач таке рішення суду не оскаржував, чим по суті погодився з ним.

Суд першої інстанції поза відмовою в задоволенні предявлених позивачем вимог прийняв рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково: наказ завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу, що знаходиться у власності Дусинської сільської ради, від 28.02.2017 № 22-к змінив зазначивши: «Звільнити ОСОБА_1, музичного керівника 28 лютого 2017 року у звязку з закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 38 КЗпП України»; зобовязав завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_5 здійснити працевлаштування ОСОБА_1 у відповідності до ст. 184 КЗпП України; стягнув з Дусинської сільської ради в користь ОСОБА_1 середню заробітну плату на час працевлаштування, але не більше як за три місяці (а.с. 94-96).

Таким чином, суд першої інстанції на порушення положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України у відповідній редакції щодо диспозитивності судового процесу прийняв рішення, де зазначив про задоволення вимог, які позивачем не предявлялися: позивач не просив змінити наказ про звільнення, не просив про застосування для звільнення норми «п. 2 ст. 38 КЗпП України», якої, до того ж, не існує, а стаття 38 КЗпП України встановлює правила розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, і як така взагалі незастосовна у спірних відносинах, не просив здійснити працевлаштування в розумінні ст. 184 КЗпП України і не просив стягнути середню заробітну плату на час працевлаштування, але не більше як за три місяці. Позивач предявив інші вимоги, в яких суд відмовив, при цьому слід зауважити, що попри непредявлення відповідної вимоги, відмова суду в поновленні позивача на роботі виключає його працевлаштування в розумінні ст. 184 КЗпП України.

Суд першої інстанції в частині задоволення позову зазначив у своєму рішенні предмет, якого не існувало, тож прийняв рішення за відсутності предмета позову (предмета спору). Суд задовольнив не вимоги позивача, а вирішив питання виходячи з власного формулювання способу захисту права та з власного розуміння належності як цього способу, так і якості наданої правничої допомоги. У розумінні ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, відсутність позовних вимог (предмета позову) виключає можливість провадження в справі, така справа в розумінні процесуального закону не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, позаяк такий судовий розгляд позбавлений матеріально- і процесуально-правового змісту і за будь-яких умов не може мати наслідком відповідний правомірний результат. Провадження в такій справі підлягало закриттю із застосуванням положень ст. 205 ч. 1 п. 1 відповідної редакції ЦПК України.

Станом на час розгляду справи апеляційним судом чинна редакція ЦПК України передбачає як аналогічну наведеній, так і нову норму, на підставі якої провадження в справі підлягає закриттю: пункт 2 частини 1 статті 255 ЦПК України закриття провадження в справі, якщо відсутній предмет спору. Предмет спору, стосовно якого ухвалено судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову, відсутній, що з урахуванням наведених вище норм цивільного процесуального закону та обставин справи також виключає й можливість вирішення апеляційним судом вимог, які не заявлялися, по суті. У цьому контексті неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права значення вже не має.

Відтак, апеляцію слід задовольнити частково:

ухвалене з порушенням норм процесуального права рішення суду першої інстанції від 21.06.2017 щодо часткового задоволення позову, зміни наказу про звільнення, зобовязання здійснити працевлаштування позивача у відповідності до ст. 184 КЗпП України; стягнення на користь позивача середньої заробітної плати на час працевлаштування, але не більше як за три місяці, скасувати, у цій частині провадження в справі на підставі ст. 255 ч. 1 п. 2, ст. 377 ч. 1 ЦПК України закрити за відсутністю предмету спору;

похідне і взаємоповязане додаткове рішення цього ж суду від 08.08.2017, яке за таких обставин не може залишатися чинним, належить скасувати (ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України);

у частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду від 21.06.2017 не оскаржене позивачем, а правова позиція апелянта зводиться до необхідності відмови в такому позові, тож він погоджується по суті з відмовою у відповідних вимогах, тому з урахуванням встановлених у справі обставин апеляційний суд не вбачає необхідності та підстав для фактичної повторної відмови в позові, задоволення апеляції в цій частині, в якій на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити рішення без змін.

Керуючись ст. 13 ч. 1, ст. 255 ч. 1 п. 2, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 377 ч. 1, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу задовольнити частково:

рішення Свалявського районного суду від 21 червня 2017 року щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1, зміни наказу завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу, що знаходиться у власності Дусинської сільської ради, від 28.02.2017 № 22-к із зазначенням: «Звільнити ОСОБА_1, музичного керівника 28 лютого 2017 року у звязку з закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 38 КЗпП України»; зобовязання завідувача ОСОБА_2 дошкільного навчального закладу загального типу Свалявського району ОСОБА_5 здійснити працевлаштування ОСОБА_1 у відповідності до ст. 184 КЗпП України; стягнення з Дусинської сільської ради в користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати на час працевлаштування, але не більше як за три місяці, скасувати, у цій частині провадження в справі закрити за відсутністю предмету спору, а також скасувати додаткове рішення Свалявського районного суду від 8 серпня 2017 року;

в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 рішення Свалявського районного суду від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 24 грудня 2017 року.

Судді