Справа №576/59/17-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/555/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Семеній Л. І. , Шевченка В. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Орхідея-Суми» про нікчемність укладеного договору та застосування наслідків його нікчемності,

в с т а н о в и л а :

13 січня 2017 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що 02 лютого 2015 року вона була прийнята на посаду менеджера ПП «Орхідея-Суми» та в цей же день між нею та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого, на неї було покладено відповідальність за забезпечення схоронності переданих їй підприємством матеріальних цінностей. Оскільки на момент укладення з нею договору про повну матеріальну відповідальність, посада менеджера не була передбачена в жодному переліку посад і робіт, які безпосередньо повязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їй цінностей, який би був затверджений у встановленому законом чи підзаконним нормативним актом порядку, просила ухвалити рішення про нікчемність договору та визнання його таким, що не створює для неї юридичних наслідків щодо відшкодування матеріальної шкоди у повному розмірі.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року

у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому зазначає, що в позовній заяві вона не просила визнати договір про повну матеріальну відповідальність нікчемним, а просила зазначити у рішенні, що цей договір є нікчемним, через невідповідність його вимогам закону, та не створює для неї юридичних наслідків.

Доводить, що з посадовою інструкцією її не ознайомлювали, тому зміст своїх трудових прав та обовязків вона не знала. Крім того, посада менеджера не передбачена в Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Враховуючи ці обставини, вважає, що відсутні законні підстави для покладення на неї повної матеріальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ПП «Орхідея-Суми» - ОСОБА_4, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищевказаним вимогам закону зазначене рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 02 лютого 2015 року між сторонами укладено строковий трудовий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ПП «Орхідея-Суми» на посаду менеджера по продажу (а.с. 8-10).

В цей же день - 02 лютого 2015 року, між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до пункту 1 умов укладеного договору, менеджер ОСОБА_3 взяла на себе зобовязання нести повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності переданих їй підприємством матеріальних цінностей (а.с. 11-12).

Згідно з наказом № 48/к від 13 грудня 2016 року, ОСОБА_3 звільнено з посади менеджера за згодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України, з 29 грудня 2016 року (а.с. 13).

Звертаючись до суду з позовом та, обґрунтовуючи свої вимоги положеннями ст. 9 КЗпП України, ст. ст. 203, 216 ЦК України, ОСОБА_3 просила ухвалити рішення про те, що договір про повну матеріальну відповідальність від 02 лютого 2015 року є нікчемним через невідповідність його вимогам закону і таким, що не створює для неї юридичних наслідків у вигляді відшкодування матеріальної шкоди у повному розмірі.

Відмовляючи їй у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нормами трудового законодавства не передбачено можливості визнання нікчемним договору про повну матеріальну відповідальність. Крім того, укладений договір не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами ст. ст. 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду.

Відповідно до статті 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Враховуючи, що згідно зі ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема, статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства та факт укладення договору про повну матеріальну відповідальність саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Однак, суд не звернув уваги на те, що позивач не просила визнати нікчемним договір про повну матеріальну відповідальність та не обгрунтовано відмовив в задоволенні позову з тих підстав, що нормами трудового законодавства не передбачено можливості визнання нікчемним договору про повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до приписів ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Зі змісту положень ст. 135-1 КЗпП України випливає, що договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладений лише при дотриманні сукупності певних умов, а саме:

1) якщо виконувана працівником робота безпосередньо повязана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей;

2) якщо цінності були передані працівнику;

3) якщо виконувана працівником робота передбачена Переліком посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва;

4) якщо працівник на момент укладення такого договору досяг 18 річного віку.

Позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що вона не належить до категорії працівників, з якими, згідно зі ст. 135-1 КЗпП України, може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

У правовому висновку Верховного суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6 16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Перелік посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питаннях та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Відповідно до розділу ІІ цього переліку, до робіт, при виконанні яких можливе укладення договорів про повну матеріальну відповідальність віднесено, зокрема роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовці до продажу незалежно від форм торгівлі і профілю підприємства (організації); роботи по прийманню і обробці для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень і інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставці (супроводу), видачі (здачі).

Відповідно до умов строкового трудового договору від 02 лютого 2015 року, ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ПП «Орхідея-Суми» на посаду менеджера по продажу на строк з 02 лютого 2015 року до 31 січня 2016 року (п. 7.1.). За пунктом 2.2.4. трудового договору, вона зобовязалася нести повну матеріальну відповідальність за надані їй матеріально-технічні цінності на умовах, передбачених чинним законодавством України (а.с. 8-10).

З наданих ПП «Орхідея-Суми» апеляційному суду копій наказів № 11/К від 08 квітня 2011 року про прийняття на роботу та № 5/К від 30 січня 2015 року про звільнення, вбачається, що ОСОБА_3 і раніше, з 08 квітня 2011 року до 30 січня 2015 року працювала на посаді менеджера цього підприємства (а.с. 101, 103-104). А потім наказом № 6/К від 02 лютого 2015 року знову була прийнята на посаду менеджера по строковому трудовому договору з 02 лютого 2015 року (а.с. 105).

Відповідно до посадової інструкції позивача, з якою вона була ознайомлена ще 08 квітня 2011 року, тобто за часів попередньої роботи на вказаному підприємстві (а.с. 72), до її обовязків входило: складати замовлення на необхідну кількість товарів; приймати замовлення від покупців; здійснювати контроль за своєчасною і повною доставкою товару покупцю, вести облік виконання покупцем своїх договірних зобовязань; вивчати стан залишків на складі і вживати заходів по їх реалізації, вживати всіх заходів по реалізації товарів в найкоротші строки; при розвезенні товару покупцям, згідно з поданими заявками, вести облік отриманих від покупців грошових коштів і нести відповідальність за його правильність; щоденно здавати в касу підприємства отримані від покупців і реалізаторів грошові кошти.

Таким чином, ОСОБА_3 займала посаду менеджера по продажу та за своїми посадовими обовязками здійснювала реалізацію і доставку товарів покупцю, тобто виконувала роботу, безпосередньо повязану з продажем товарів, їх доставкою, прийманням та здачею грошових цінностей.

Отже, при укладенні з позивачем 02 лютого 2015 року договору про повну матеріальну відповідальність було дотримано приписи ст. 135-1 КЗпП України, зокрема виконувана ОСОБА_3 робота передбачена у Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність.

Враховуючи викладене, позивач всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не довела обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Тому, в задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити у звязку з недоведеністю позовних вимог, а не з підстав, зазначених судом першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, у звязку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у позові.

У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Орхідея-Суми» у звязку з недоведеністю позовних вимог.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -