Справа № 520/9829/14-ц
Провадження № 2/520/5435/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2017 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИВ,

У серпні місяці 2014 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт, укладений 15 лютого 2014 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, стверджуючи, що на час укладання заповіту ОСОБА_4 за станом здоровя не усвідомлювала своїх дій і не могла ними керувати. В судовому засіданні позивачі свої вимоги підтримали.

ОСОБА_3 позов не визнала.

Суд вислухав сторони, свідків, вивчив матеріали справи і встановив наступне:

6 квітня 2014 року померла ОСОБА_4 актовий запис про смерть №3807, вчинений 08.04.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_5 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, що належала спадкодавці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради. 15.02.2014 року ОСОБА_4 уклала заповіт на користь онуки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (зареєстровано в спадковому реєстрі за №42).

Позивачі діти померлої ОСОБА_4, стверджують, що на момент укладання заповіту мати за станом здоровя не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати, тому як перебувала на лікуванні в травматологічному відділенні Одеського обласного медичного центру з діагнозом «перелом основи шейки стегна», перенесла операцію з цього приводу і перебувала тривалий час під дією медичних препаратів, які вплинули на її психологічний стан. Посилаючись на положення ч.1 ст.255 ЦК України позивачі вимагали визнати заповіт недійсним.

ОСОБА_3, не визнаючи позов, пояснила наступне: її бабуся - ОСОБА_4 уклала заповіт в травматологічному відділенні Одеського обласного клінічного медичного центру, коли проходила лікування закритого перелому правого стегна. Заповіт ОСОБА_4 уклала до виконання їй операції з приводу травми стегна. Відповідачка стверджувала, що ОСОБА_4 ніколи не перебувала у такому стані, коли вона не розуміла своїх дій та не могла ними керувати, що рішення про розпорядження майном бабуся приймала самостійно і це рішення відповідає волевиявленню ОСОБА_4

Суд за клопотанням сторін допитав у якості свідків знайомих, друзів, сусідів померлої, витребував медичну документацію щодо лікування ОСОБА_4, призначив комплексну судову психолого-психіатричну експертизу відносно померлої ОСОБА_4

Після проведеного дослідження експерти дійшли висновку №449 (т.2 а.с.150-158), ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 08.04.2014 року за станом здоровя могла розуміти значення своїх дій при укладанні та підписанні заповіту 15.02.2014 року. ОСОБА_4 ознак будь-якого хронічного стійкого психічного розладу, функціональних розладів психічної діяльності (на момент укладання заповіту 15.02.14 р.) не виявила, не перебувала у стані, коли не розуміє своїх діє і не може ними керувати. ОСОБА_4 за своїм психічним станом в зазначений час (15.02.2014 р.) могла розуміти значення своїх дій і керувати ними.». Експерти також зазначили, що «в наданих на дослідження матеріалах відсутні описання будь-яких суттєвих особистих (індивідуально-психологічних) особливостей ОСОБА_4 або її психологічного стану, які могли б суттєво вплинути на здатність ОСОБА_4 розуміти свої дії та їх значення при підписанні заповіту 15.02.14 р.».

Суд оцінює висновок експертів як докладний опис проведених експертами досліджень і зроблені у результаті дослідження висновки і відповіді на питання, поставлені судом є обґрунтованими і повними. Тому суд відмовив позивачам у задоволенні клопотань про призначення повторної психіатричної експертизи і про призначення додаткової психолого-психіатричної експертизи.

Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є дітьми ОСОБА_4, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 15.02.2014 року ОСОБА_4 уклала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла зазначену квартиру онуці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з актом посмертної судової психолого-психіатричної експертизи №449 від 31.10.2016 року (т.2 а.с.150-158) в період складення заповіту 15 лютого 2014 року ОСОБА_4 за своїм психічним і психологічним станом здоровя розуміла значення своїх дій і могла ними керувати. Експертами досліджено питання можливого впливу на ОСОБА_4 лікарських засобів на момент укладання заповіту (т.2 а.с.157 оборот). Згідно з висновком фахівців ОСОБА_4 не вживала ліків, які б вплинули на її психічні функції.

Пояснення свідків ОСОБА_7 (лікар- хірург), ОСОБА_8 (лікар), ОСОБА_9 (сусідка), ОСОБА_10 (подруга), які спілкувались з ОСОБА_4 в день укладання заповіту, свідчать, що ОСОБА_4, укладаючи заповіт на користь відповідачки, діяла з доброї волі і розуміла свої дії.

Самі позивачі в день укладання заповіту з матірю не зустрічались, про наявність заповіту довідались після смерті ОСОБА_4 До пояснень свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_5 суд ставиться критично. Свідок ОСОБА_11 пояснила в судовому засіданні, що останній раз спілкувалась з ОСОБА_4 восени 2013 року. Свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_5 спілкувались з ОСОБА_4 більше за телефоном, в лютому 2014 року ні одна з них з ОСОБА_4 не зустрічались і не спілкувались навіть за телефоном.

Медичні карти хворої ОСОБА_4 також свідчать, що своєю поведінкою, своїми висловлюваннями хвора ніколи не привертала уваги лікарів для того, щоб хвору оглядав лікар-психіатор.

Частина 1 ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачі, звертаючись до суду з вимогами визнати заповіт недійсним зобовязані довести, що заповіт, укладений ОСОБА_4 15.02.2014 року не відповідав волевиявленню ОСОБА_4 і що спадкодавець на момент укладання заповіту за станом здоровя не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати.

На обґрунтування своїх вимог позивачі не надали належних та допустимих доказів, тому суд визнає позов ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не доведеним.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд

Вирішив

Позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Калашнікова О. І.