Справа №265/1320/17
Провадження №2-о/265/99/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

за участю секретаря Федорової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, зацікавлена особа: Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області, -

В С Т А Н О В И В:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 безвісно відсутнім. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 25 липня 2003 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, який 28 жовтня 2008 року розірвано, актовий запис № 96. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2007 року шлюбні відносини між ними були припинені, і з того часу ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, не приймає участі у вихованні доньки, а з 2010 року перестав сплачувати аліменти, ніде не працює. З цього часу місце його знаходження невідомо. З часу його зникнення вона постійно зверталась до виконавчої служби Тельманівського району з приводу заборгованості по аліментам, однак ніяких заходів так і не було здійснено. Задоволення заяви для заявниці та її доньки має юридичне значення, що дозволить реалізувати право на отримання соціальної допомоги, або пенсії в звязку з втратою годувальника.

Представник заявниці ОСОБА_4, діюча на підставі ордеру на надання правової допомоги, у судовому засіданні повністю підтримала заявлені заявницею вимоги та викладені обставини в заяві. Крім того додала, що колишній чоловік заявниці аліментів на утримання доньки не сплачує, місце його знаходження невідоме. Просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, останнє відоме місце проживання якого: селище Тельманово, вулиця Першотравнева, 150 74, безвісно відсутнім.

Представник заінтересованої особи, Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя, у судове засідання не зявився по невідомій суду причині, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Заявник ОСОБА_1, допитана в якості свідка з її згоди на це, пояснила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2003 року. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. В 2008 році шлюб розірвано, з ОСОБА_2 рішенням суду стягнуті аліменти на утримання дитини. Однак аліменти він не сплачував, матеріальної допомоги не надавав, з дитиною не спілкувався. Коли була жива мати ОСОБА_2, вона надавала матерільну допомогу дитині, а після її смерті, тобто з 2009 року вона отримувала допомогу з соціальних служб. В 2010 році ОСОБА_2 у нетверезому стані приїжджав, щоб побачити дитину, після чого він зник. Де зараз він знаходиться ніхто не знає, з 2010 року вона його не бачила. Через знайомих вона намагалась знайти ОСОБА_2, але не змогла, зі слів людей він зловживав спиртними напоями, місце його знаходження невідомо. На теперешній час територія Тельманівського району є непідконтрольною територією, і вона позбавлена можливості отримати там довідку з виконавчої служби про те, що не отримує аліменти. Для можлвиого оформлення пенсії на дитину, вона змушена була зверутися до суду з даною заявою.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що ОСОБА_2 колишній чоловік її сестри ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходилися в зареєстрованому шлюб, від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, однак ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями, що призвело до відсутності взаєморозуміння та припинення шлюбних відносин. ОСОБА_2 самоусунувся від виховання дочки, матеріальної допомоги на її утримання в добровільному порядку не надавав. Вона проживає неподалік від того місця, де зареєстрований ОСОБА_2 Останній раз його бачила в 2010 році, коли він у нетверезому стані приїжджав, щоб побачити доньку - її племінницю. Де зараз він знаходиться ніхто не знає, вона його не бачила. Квартира АДРЕСА_1, де зареєстрований ОСОБА_2, пустує, комунальні послуги за неї ніхто не сплачує.

Суд, вислухавши представника заявника, свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст.43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць перше січня наступного року.

Згідно свідоцтва про народження серії 1-БП № 031551, виданого 14 грудня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тельманівського районного управління юстиції Донецької області, ОСОБА_3 народилася 17.11.2003 року, її батьками є: батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_6, актовий запис №52.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО № 143316, виданого 28 жовтня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тельманівського районного управління юстиції Донецької області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано, про що зроблений актовий запис № 96. Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище - ОСОБА_1.

Відповідно до виконавчого листа № 2-130/2009 від 20.01.2009 року з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1, починаючи з 15 грудня 2008 року, до досягнення дитиною повноліття. В даному виконавчому листі зазанчено місце реєстрації ОСОБА_2: селище Тельманове АДРЕСА_2.

Згідно довідки № НОМЕР_1, видної 28 грудня 2016 року Орджонікідзевським управлінням соціальної захисту населення Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, взята на облік як переміщена особа з тимчасово окупованої території .

Згідно довідки № НОМЕР_2, видної 28 грудня 2016 року Орджонікідзевським управлінням соціальної захисту населення Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, взята на облік як переміщена особа з тимчасово окупованої території .

Відповідно акту, складеного 13 лютого 2017 року головою ОСББ «Тельмановська радуга» в присутності сусідів, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, але з 2009 року не проживає, про місце його знаходження не відомо.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Виходячи з наведеного, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, а саме акту про не проживання громадянина за зареєстрованою адресою, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів того, що особа безвісно відсутня на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як визнання особи безвісно відсутньою має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини і, на сам перед, неповнолітньої дитини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку.

Таким чином, оскільки вже понад рік, в місці постійного проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, немає відомостей про місце його перебування, а визнання останнього безвісно відсутнім необхідне заявниці для отримання соціальної допомоги у вигляді пенсії на дитину, суд задовольняє заяву ОСОБА_1 та визнає ОСОБА_2, безвісно відсутнім.

На підставі ст..43 ЦК України, керуючись ст.ст. 246-250 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, зацікавлена особа: Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця селища Тельманове Донецької області, зареєстрованого за адресою: Донецька область селище Тельманове АДРЕСА_2, безвісно відсутнім.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т.С.Адамова