Справа № 206/4645/17
Провадження № 2/206/1188/17
13 грудня 2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя: Маштак К.С.
за участю секретаря: Мороза К.Т.
представника позивача: ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, -
05.09.2017 ОСОБА_2 звернувся до суду з даною позовною заявою (а.с.2-4).
В обґрунтування заяви позивач зазначив, що він є власником 1/2 житлового будинку № 9, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Апостолівська. В той же час, за вказаною адресою починаючи з 27.11.2008 та до теперішнього часу зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає з дня реєстрації за даною адресою. Наявність реєстрації відповідача за вказаною адресою спричиняють позивачу незручності, оскільки останній змушений платити більше коштів за комунальні послуги, оскільки такий розрахунок здійснюється відповідно до кількості зареєстрованих осіб, та позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатись своїм майном. В звязку з вищевикладеним позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та примусово зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, при цьому пояснив, що відповідач за вказаною адресою жодного дня не проживав.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Представник третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи повідомлявся.
Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2016 та інформаційної довідки від 29.07.2016 позивач є власником 1/2 частини житлового будинку № 9, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Апостолівська (а.с.8-10).
Відповідно копії домової книги, за вказаною вище адресою дійсно зареєстрований відповідач, однак, фактично за даною адресою не проживає, що також підтверджується довідкою, виданою станом на 18.07.2017 головою квартального комітету № 13 (а.с.11-37, 39).
Дані правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
У той же час, відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частини будинку, відповідач, в свою чергу, був зареєстрований за даною адресою, однак, за такою не проживав з дня реєстрації та по день звернення позивача до суду з даним позовом, наявність будь-яких перешкод зі сторони позивача у проживанні за вказаною адресою судом не встановлені.
За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України (припинення права користування чужим майном за рішенням суду на вимогу власника майна), що відповідає правовому висновку ВСУ в справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, отже суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, за вказаною адресою.
В той й же час, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Отже, вимоги позивача про примусове зняття з державної реєстрації відповідача не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки саме по собі рішення суду про визнання особи, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням і є підставою для зняття її з реєстрації.
Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мають право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів та ін.
Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, діючого матеріального закону, з урахуванням розяснень, викладених в постанові пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 317, 319, 321, 383, 391, 406 ЦК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 18, 57-60, 88, 169, 208-209, 212-215 ЦПК України, -
Позов - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 9 за адресою: м. Дніпро, вулиця Апостолівська, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_2 в розмірі 640,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак