22-ц/775/686/2017(м)
Категорія 59 Головуючий у 1-й інстанції Доценко С.І.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Принцевської В.П.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області, ухваленого 29 серпня 2017 року у смт. Нікольське (повний текст складений 04 вересня 2017 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про витребування майна, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, з урахуванням уточнень просив витребувати із володіння відповідача ОСОБА_2 на його користь 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1 В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що спірний будинок належав його батьку ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 Після його смерті, звернувшись своєчасно до нотаріальної контори, він як спадкоємець прийняв спадщину. Проте, на підставі рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року було задоволено позов ОСОБА_4, яка проживала однією сім'єю з батьком, та визнано за нею право власності на 2/3 частки цього будинку як на спільну сумісну власність подружжя. 16 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 2/3 частин вищезазначеного будинку. 24 травня 2016 року Апеляційним судом Донецької області було скасовано рішення Володарського районного суду від 15 червня 2015 року та ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання спірного будинку сумісною власністю подружжя і визнання за нею права власності на 2/3 його частини. Посилаючись на те, що спірне майно вибуло з його володіння поза його волею, на підставі судового рішення яке скасовано, просив задовольнити заявлені вимоги посилаючись на положення ст.ст.387, 388 ЦК України.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Витребувано із володіння ОСОБА_2 на його користь 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до положень ст.303-1 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом) ухвалою апеляційного суду від 30 листопада 2017 року, у зв'язку із задоволенням клопотання представника відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 - Таушана Д.А. про надання часу для належного оформлення повноважень на представництво їх інтересів, було продовжено строк розгляду справи на 15 діб. З урахуванням часу зупинення провадження строк розгляду справи спливав 28 грудня 2017 року.

20 грудня 2017 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання третьої особи ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у зв'язку з її хворобою.

Колегія суддів вважає, що третьою особою ОСОБА_4 було повідомлено поважну причину неявки до суду, однак будь-яких доказів на підтвердження поважності причини відсутності в судовому засіданні не надано. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_4 при розгляді цієї справи за договором представляє адвокат Таушан Д.А. (т.2 а.с.43), який про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. ОСОБА_4 явку свого представника в судове засідання не забезпечила.

Позивач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_2, її представник Таушан Д.А., будучи належним чином відповідно до положень ч.5 ст.130 ЦПК України, повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили (т.2 а.с. 58-60).

Виходячи з вимог ч.1 ст.44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання своїми процесуальними правами, ст.371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку третьої особи ОСОБА_4 та інших осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв'язку з неявкою сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5, який згідно копії свідоцтва про смерть від 19 серпня 2013 року серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.17).

Після смерті ОСОБА_5 Нікольською державною нотаріальною конторою 14 лютого 2014 року була заведена спадкова справа на підставі заяви про прийняття спадщини за законом ОСОБА_3 - сина померлого. Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно не видавалось (т.1 а.с. 16, 60).

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 03 вересня 2013 року (справа №263/8826/13-ц) встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.166).

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року (справа №222/90/14-ц) задоволено позов ОСОБА_4 про визнання будинку АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини цього будинку.

16 березня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 2/3 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходяться по вул.АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 165).

Право власності ОСОБА_2 на 2/3 частини будинку АДРЕСА_2 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав 16 березня 2016 року за номером 13779192 (т.1 а.с.12-15).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду від 02 червня 2016 року про виправлення описки, рішення Володарського районного суду від 15 червня 2015 року в частині визнання будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/3 частини цього будинку, скасовано і в задоволені позову відмовлено.

Після ухвалення рішення у даній справі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року було скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При повторному перегляді справи рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року було скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 та її часткового правонаступника ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя і визнання права власності на його частину задоволені частково. В частині визнання домоволодіння АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя і визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/3 частки домоволодіння, відмовлено.

Відповідно до вимог ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Виключенням є закріплене у ч.2 ст.388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За положеннями ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття, з моменту відкриття спадщини.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з урахуванням вищезазначених положень закону та встановлених обставин й вимог ч.1 ст.81 ЦПК України (ст.ст.10, 60 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду справи судом), дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 й витребування на його користь 2/3 частин будинку АДРЕСА_2, які вибули з його володіння, як спадкоємця за законом, поза його волею, на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого.

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам справи і узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02 вересня 2015 року у справі №6-1168цс15 та від 18 січня 2017 року у справі №6-2772цс16. Згідно яких майно, яке вибуло із володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

У спірних правовідносинах відповідач ОСОБА_2 придбала спірне майно на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_4, якій це майно належало на підставі рішення суду, що в подальшому було скасовано, а тому наступні правочини відчуження нерухомості (договір дарування від 16 березня 2016 року) не потребують визнання недійсності за позовом власника майна, оскільки його повернення здійснюється шляхом витребування від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст.388 ЦК України.

З наведених підстав спростовуються доводи апеляційної скарги про дійсність договору дарування від 16 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 й ОСОБА_4, та наявність у останньої необхідного обсягу повноважень на відчуження спірного майна.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом положень ст. 201 ЦПК України, а саме неможливості розгляду даної справи до касаційного перегляду рішення апеляційного суду від 24 травня 2016 року, є необґрунтованими.

Згідно ст.319 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом), рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і касаційне оскарження не є перешкодою його виконання.

Той факт, що в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року було скасовано на правильність висновків суду першої інстанції не впливає. Адже при повторному перегляді справи рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року, на підставі якого ОСОБА_4 набула права власності на 2/3 частини спірного будинку, було скасовано і в задоволені позову в цій частині відмовлено.

Згідно ст.384 ЦПК України постанова суду апеляційного інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача ОСОБА_3 права на віндикаційний позов у зв'язку з неотриманням свідоцтва про право на спадщину, у тому числі на спірну частину будинку, та реєстрації права власності.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, право володіння та користування спадковим майном виникають з часу прийняття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушенні права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з часу державної реєстрації цього майна. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст.388 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

Позивач ОСОБА_3, прийнявши у встановленому законом порядку спадщину, з часу її відкриття набув речові права на успадкований будинок - право володіння та користування ним і, відповідно, право на захист цих прав.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. При встановленні фактичних обставин справи судом не порушено норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2017 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

В.П. Принцевська