РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2017 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

за участі секретаря Буга Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Лисогірської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Жмеринська районна державна адміністрація про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року представник позивача звернувся в суд з цим позовом до Лисогірвської сільської ради, в якому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування, розмір якої становить 1,21 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала у колективній власності КСП «Поділля» с. Лисогірка Жмеринського району Вінницької області та належала ОСОБА_3, померлій 12.10.1997.

Свій позов аргументував тим, що 12.10.1997 померла бабуся позивача ОСОБА_3, яка до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1. На час відкриття спадщини разом з померлою ніхто не проживав та не був зареєстрований. Згідно заповіту залишеного померлою, все своє майно вона заповідала позивачу ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, що складається з права на земельну частку (пай) у землі, розмір якої становить 2,21 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала в колективній власності КСП «Поділля» с. Лисогірка Жмеринського району Вінницької області.

Позивач ОСОБА_2 прийняв спадщину вступивши в фактичне володіння та управління майном померлої, розпоряджався домашніми та особистими речами померлої.

При зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої бабусі із-за відсутні правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Представник позивача зазначив, що на даний час оригінал правовстановлюючого документа, тобто сертифікат втрачений, у звязку із чим позивачем подано оголошення в газету.

10.11.2017 ухвалою судді було відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи призначено на 26.12.2017.

26.12.2017 представник позивача ОСОБА_1 через канцелярію суду подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, а справу просив розглянути у його відсутність.

Відповідач Лисогірська сільська рада через канцелярію суду подала заяву, в якій позов визнала, а справу просила розглянути у відсутність її представника.

Суд вважає, що оскільки вищезазначені позивач та відповідач надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, то їх неявка в судове засідання відповідно до ч. 3 ст. 218 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Третя особа без самостійних вимог Жмеринська районна державна адміністрація Вінницької області, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, проте її представник в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та заперечень проти позову не надав, в звязку з чим суд не вбачає підстав, передбачених в ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що, відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.9). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_6 (в шлюбі - ОСОБА_5), батьком зазначений ОСОБА_7, мати ОСОБА_8 (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_6 після укладення шлюбу змінила прізвище на «Філатова» (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про смерть серії I- АМ № 389296, ОСОБА_3 померла 12.10.1997 року.

Як вбачається з заповіту посвідченого виконавчим комітетом Лисогірської сільської ради Жмеринського району Вінницької області 29.09.1997 року, ОСОБА_3 заповідала своє майно ОСОБА_2 (а.с.10).

Відповідно до виписки з погосподарської книги ОСОБА_3 працювала в КСП «Поділля» (а.с.11). Позивач ОСОБА_9 відповідно до довідки Лисогірської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, вступив в фактичне володіння та управління майном померлої 29.09.1997 року ОСОБА_3, розпорядився домашніми та особистими речами померлої (а.с.12), на час відкриття спадщини разом з ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований в одному будинку ОСОБА_2 (а.с.13).

Як вбачається з ксерокопії з газети, втрачено сертифікат на земельну частку (пай) серії ВН №0140831 на ім'я ОСОБА_3 вважати недійсним (а.с.15).

Згідно листа Держгеокадастра у Вінницькій області відділ у Жмеринському районі від 17.10.2017 № 0-2-0.22-405/106-17 сертифікат на земельну частку (пай) серії ВН № 0140831 площею 2,21 умовних кадастрових га вартістю 8823,00 грн., зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) с. Лисогірка КСП «Поділля» на прізвище ОСОБА_3 за № 314 від 24.03. (запис про рік номер, дату ким та коли виданий сертифікат у книзі реєстрації відсутній) (а.с.16).

Відповідно до розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 18.07.2007 року № 498 про затвердження технічної документації по передачі у власність земельних ділянок та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки власникам земельних часток (паїв) на території Лисогірської сільської ради та списку померлих власників земельних часток (паїв) спадкоємцям яких будуть передаватися у власність земельні ділянки на території Лисогірської сільської ради після оформлення спадщини у встановленому законом порядку за ОСОБА_3 зареєстрована земельна ділянка № 236 загальною площею 1,4001 га (а.с.17). Відповідно до списку громадян, які мають право на отримання сертифікатів на земельну частку (пай) у КСГП «Поділля» с. Лисогірка Жмеринського району під номером 177 значиться ОСОБА_3 (18-19).

Як вбачається із витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкова справа після померлої 12.10.1997 року ОСОБА_3 не заводилась (а.с.20).

Як вбачається з витягу із Спадковго реєстру (заповіти/спадкові договори) ОСОБА_3 на випадок своє смерті залишила заповіт (а.с.21).

Вищевказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, ніким не оспорюються та не суперечать один одному.

До вищевказаних цивільних правовідносин, слід застосовувати нормативно-правові акти на час їх виникнення.

Згідно з ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як достовірно встановлено в судовому засіданні, позив прийняв спадщину у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року ( 561-12) , Указу Президента України від 08.08.1995 N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (1540-06). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 (2768-14) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з положеннями ст. 5 ЗК України ( в редакції 1990 р.), який діяв на час виникнення правовідносин, земля може належати громадянам на праві колективної власності.

Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього

Кодексу.

Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.

Згідно з положеннями ст. 6 цього Кодексу, однією із підстав набуття права власності на земельні ділянки - одержання їх у спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Кодексу, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними

організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 23 цього Кодексу, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", зокрема: п. 2. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю; п.5. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку

(пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією; п.6. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення

земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну

частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Згідно з ч. 2 ст. 9 ЦК УРСР, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Згідно з ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 561 ЦК УРСР, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Згідно абзацу 2 п. 8 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. У разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на імя спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Такої позиції притримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3, яка померла 12.10.1997, за життя набула права на земельну частку (пай) у КСГП «Поділля» с. Лисогірка Жмеринського району, отримала сертифікат, який було втрачено, державного акт взамін сертифікату на її імя не видавався. Єдиним спадкоємцем після її смерті є позивач ОСОБА_2, який для оформлення спадкових прав звернувся до нотаріальної контори.

Відповідно до постанови від 03.11.2017 № 1829/02-31 виданої Жмеринською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай), розташовану на території Лисогірської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, що залишилася після смерті ОСОБА_3 із-за відсутні правовстановлюючих документів (а.с.14).

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 № 7 розяснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зазначається, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають (абзац 2, 3 п. 23).

Отже, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, то у цьому випадку виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1.).

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 цієї Статті, перелік яких є необмежений.

Суд вважає, що позивачем обрано правильний спосіб захисту про визнання права на земельну частку (пай) після смерті баби, яка за життя набула права на земельну частку (пай), отримала сертифікат, який був втрачений, і законом не передбачено способу видачі його дубліката на померлу. Позивачем в підтвердження заявлених вимог надано належні та допустимі докази, яких достатньо суду, що б дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування і, відповідно, щодо задоволення позову.

На підставі ст.ст. 9, 549, 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.ст. 5, 6, 22, 23 ЗК України ( в редакції 1990 р.), п.п. 2, 5, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 N 720/95 (720/95), абзацу 2 п. 8 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: 22800, АДРЕСА_1 право на земельну частку (пай) у землі, розмір якої становить 2,21 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала у колективній власності КСП «Поділля» с. Лисогріка Жмеринського району Вінницької області та належного ОСОБА_3, померлій 12.10.1997 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський мыськрайонний суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.М. Заярний