"02" березня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Яровенко Н. О.
при секретарі Івашко О. Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,
Позивач, представник позивача в судове засідання не з'явились. Від представника надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення слухання справи, оскільки він зайнятий в іншому судовому процесі. В той же час, представник відповідача вдруге відкладає слухання справи з тих же саме підстав, що зумовлює затягування слухання справи. Тому суд приходить до висновку, що по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно п. 1.2. Договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - Булат -244.4/дизель/мех./4х4.
Відповідно до п. 8.1. Договору, вартість предмету лізингу складає 168500 грн. 00 коп.
Пунктом 4.1. Договору встановлено, що лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу, за вартістю предмета лізингу, в строк який передбачає розумний період часу, який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження із продавцем усіх правових аспектів із оплати продавцю предмета лізингу, але не більше 60 робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: платіж за оформлення договору, авансовий платіж, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. У разі відсутності у продавця визначеного лізингоодержувачем предмета лізингу на дату купівлі та замовлення його продавцем для подальшого продажу лізингодацю, лізингодавець зобов'язаний повідомити про це лізингоодержувача у письмовій формі у такому випадку строк купівлі предмета лізингу продовжено.
Пунктом 4.2. Договору встановлено, щ лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 банківських днів з моменту його купівлі у продавця, тільки після підписання сторонами додатку № 2 до даного договору та після того, як лізингоодержувач компенсує витрати, які зазнав лізингодавець під час реєстрації предмета лізингу у відповідних органах у зв'язку зі страхуванням предмета лізингу, а також у разі необхідності надасть визначені лізингодавцем гарантії, щодо подальшого виконання даного договору. Компенсація витрат лізингодавцем проводиться відповідно до виставлених рахунків протягом 5 банківських днів з моменту отримання такого рахунку лізингоодержувачем. У разі затримки лізингоодержавачем строку сплати вказаних у даному пункті платежів, строк передачі предмета лізингу буде відповідно змінено. У виключних випадках лізингоодержувач має право звернутися до лізингодавця із заявою про розстрочення оплати з компенсації витрат лізингодавця. У випадку згоди лізингодавця надати таке розстрочення, воно надається не більше ніж на 3 місяці. Початок оплати наступає з наступного місяця після отримання предмета лізингу. Сплата розстрочених платежів зі сплати компенсації витрат лізингодавця проводиться виключно на підставі отриманих від лізингодавця рахунків.
26 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та просив повернути авансовий платіж. Листом від 29 червня 2016 року, відповідач повідомив, що договір розірвано, однак платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно вимог ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа. Яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів » продавець ( виконавець , виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими .

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. У разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у'володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору фінансового лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

З встановлених по справі обставин вбачається, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими, а саме: умови вищезазначеного договору передбачають право лізингодавця самовільно змінювати предмет лізингу, в односторонньому порядку розривати договір, не повертаючи позивачу кошти за договором та вилучаючи предмет лізингу, змінювати лізингові та інші обов'язкові платежі тощо.

Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів .

За змістом ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена її властивими ознаками , що вирізняють її з-поміж інших однородних речей , індивідуалізуючи її.

Згідно ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність .

Всупереч вимогам діючого законодавства укладений між сторонами договір фінансового лізингу не містить істотної умови щодо його предмету. Предмет лізингу транспортний засіб Булат -244.4/дизель/мех./4х4 не визначений індивідуальними ознаками (виробник, колір, наявність пробігу, рік випуску, тощо ).

Відсутність у договорі індивідуальних ознак предмету лізингу суперечить вимогам ст. 767 ЦК України щодо обов`язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані, який відповідає умовам договору .

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі , які згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі, які складаються з: платіж за оформлення договору, авансовий платіж, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 договору, лізингових платежів: відсотки за надання лізингу - 20% річних на залишок обсягу фінансування, відшкодування частини вартості предмету лізингу.

Як вбачається із договірних умов «платіж за оформлення договору» та «різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 договору» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом .

Таким чином, умови укладеного договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. У зазначеному договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди.

Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК Українита ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену нею суму авансового внеску у розмірі 25000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Отже, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 174, 203, 215, 236, 638 ЦК України, ЗУ Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 10,11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218, ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 00363 від 17 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» ) на корись ОСОБА_1 кошти в розмірі 25000 грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» ) судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. в дохід держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н. О. Яровенко