Справа № 369/7548/17 Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/5848/17 Доповідач у 2 інстанції Яворський
Категорія 43 19.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей та сімї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_3Є в інтересах малолітнього ОСОБА_4 та з урахуванням уточнень просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою №76 по вулиці Рідній (Радянській) в с. Забуччя, Києво-Святошинського району Київської області шляхом виселення відповідачів з даного домоволодіння та земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.2005 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2008 року вона є власником житлового будинок №76 по вулиці Рідна (Радянська) в с. Забуччя Києво-Святошинського району з надвірними будівлями та спорудами. Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1665 га, який також належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва від 26.09.2013 року.

Відповідач по справі, ОСОБА_1, будучи її племінником, у 2012 році звернувся до неї із проханням пожити у вказаному домоволодінні на деякий час, оскільки у квартирі де він зареєстрований проживає його батько. Вказане прохання вона задовольнила, але між ними була домовленість, що при першій вимозі він залишить будинок. Однак вказана домовленість відповідачем дотримана не була та на її вимогу звільнити вказане домоволодіння відповідач не реагує, тому суд просила захистити її право власності на зазначене нерухоме майно шляхом звільнення його відповідачами.

ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, яку обґрунтував тим, що спірний будинок належав його бабі, і після її смерті спадкоємцями за законом були: позивачка, його дядько та його мати - ОСОБА_5 Під час оформлення спадщини після бабусі, позивачка повідомила, що у звязку із хворобою матері відповідача, яка хворіла на алкоголізм та з метою захисту спільних інтересів вона оформить спадщину на себе та на дядька, а потім подарує йому 1/3 частину будинку, на яку мала право його мати у порядку спадкування за законом. У 2003 році його мати померла. У 2008 році помер дядько ОСОБА_6 та після його смерті позивачка оформила на себе право власності на його частину будинку та стала власником всього домоволодіння.

Відповідач зазначав також, що він прописаний та проживав в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 разом із братом, сестрою, у яких також сімї, та батьком. Загальної площі квартири не вистачало на всіх осіб і тому він був змушений звернутися до позивачки з проханням виконати свою обіцянку та вирішити питання щодо дарування 1/3 частини будинку, на яку мала право його мати у порядку спадкування після смерті бабусі, на що та повідомила, що поки зробити це не можливо, оскільки земельна ділянка не приватизована. Після чого між ними було укладено усну угоду про здійснення ним будівництва на місці гаражу, а в подальшому буде вирішене питання щодо розподілу земельної ділянки.

Після закінчення будівництва, протягом чотирьох з половиною років, він та члени його родини дотепер проживають у пристосованому для житла самочинно збудованому приміщенні на території земельної ділянки за адресою Київська область, Києво-Святошинський район с. Забуччя, вул. Рідна, 76, тому просив визнати за ним право власності на збудовану ним же будівлю, яка помічена на плані земельної ділянки «гараж».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідач у справі ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та з врахуванням положень ст. 331, 376 ЦК України визнати за ним право власності на самочинно збудоване приміщення. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 просив залишити без змін.

ОСОБА_2, також не погодилася із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення в частині відмови їй у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильність застосування судом норм матеріального права, що регламентують захист права власника на володіння, користування та розпорядження майном. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 повинна бути залишена без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач у справі ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Забуччя, Києво-Святошинського району Київської області, по вулиці Рідна (раніше Радянська), під № 76, право власності на яке вона набула 5 лютого 2005 року в порядку спадкування за законом після смерті матері- Бортнійчук ОСОБА_7 та 17 грудня 2008 року в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом ( а.с. 4,8).

Відповідно до свідоцтва про право власності позивачка ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1665 га, кадастровий номер :02:001:5005, що розташована за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забуччя, вулиця Радянська, 76, цільове призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер 167238224 від 13 вересня 2013 року (а.с.7).

Також судом при розгляді справи встановлено, що відповідачі у справі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх дитина ОСОБА_4 проживають в гаражному приміщенні, яке облаштовано під житло за адресою: с. Забуччя, вул. Рідна, 76, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 14 липня 2017 року (а.с. 63-65).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що виселення осіб можливе лише із займаного житлового приміщення, в той же час як було встановлено в судовому засіданні, що відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх дитина ОСОБА_4 проживають в гаражному приміщенні, що унеможливлює здійснення виселення даних осіб з домоволодіння та земельної ділянки.

Однак погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступних обставин.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами у справі, позивач у справі ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Забуччя, Києво-Святошинського району Київської області, по вулиці Рідна (раніше Радянська), під № 76 та власником земельної ділянки, на якому розташований даний будинок із господарським спорудами та будівлями.

Відповідач у справі ОСОБА_1 та члени його родини: дружина ОСОБА_3 та їх дитина ОСОБА_4 не є членами сімї позивачки ОСОБА_2, вселилися та проживають в господарській будівлі, яка зазначена в свідоцтвах про право на спадщину за законом, як гараж-літня кухня літера «Б». ( а.с.4, 8)

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, прийшов до помилкового висновку про відхилення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є законним власником домоволодіння по вулиці Рідна, 76 в с. Забуччя, тому її право вільного володіння, користування та розпорядження майном гарантовано ст. 41 Конституції України та ст. 317, 319, 381 ЦК України.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 та члени його родини у добровільному порядку відмовляються звільняти зайняту ними господарську будівлю гараж-літню кухня «Б», не маючи при цьому законних підстав для подальшого використання даного приміщення для проживання, тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають захисту в порядку визначеному ст. 386, 391 ЦК України.

Посилання суду першої інстанції на необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині виселення з господарської будівлі як незаконної, на думку колегія суддів є помилковим, оскільки ст. 109 ЖК України, на яку посилається суд в своєму рішення, регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду (Глава 2 Житлового кодексу України), а ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом права власності на домоволодіння та обрала відповідний спосіб захисту вказаного права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року скасуванню, з ухваленням відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України нового судового рішення у вигляді постанови.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів приходить до висновку про її відхилення та залишення рішення суду в цій частині без змін.

Так, відповідач ОСОБА_1, звертаючись до суду із зустрічним позовом мотивував свої вимоги тим, що він вселився до господарської будівлі гаражу, що розташований вулиці Рідна, 76 в с. Забуччя, який належить позивачці ОСОБА_2 та в подальшому здійснював перебудову вказаної господарської будівлі під житлове приміщення за згодою останньої. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо згоди власника домоволодіння на відповідну реконструкцію .

Не надано відповідачем і доказів того, що позивачка погоджується на виділення йому у власність чи інше володіння земельної ділянки, на якій розташований гараж-літня кухня, де він тимчасово проживає.

Згідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів, господарська будівля гараж-літня кухня «Б» є обєктом права приватної власності позивачки, оскільки є складовою домоволодіння та зазначена в свідоцтвах про право на спадщину за законом (а.с.4, 8), тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що приміщення право власності на яке просить визнати за собою відповідач, є складової домоволодіння ОСОБА_2, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Посилання відповідача на те, що він має право на отримання 1/3 частини вказаного домоволодіння в порядку спадкування є безпідставним, оскільки матеріалами справи вбачається, що право на отримання спадщини після смерті попереднього власника даного домоволодіння ОСОБА_8 оформила позивачка та син померлого спадкодавця ОСОБА_6

Мати відповідача ОСОБА_1 своє право спадкування після смерті ОСОБА_8 не оформляла, тому і у відповідача вказане право не виникло.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321, 381, 386 ЦК України, ст. 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення скасувати та ухвалити в цій частині постанову про задоволення даних позовних вимог.

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою №76 по вулиці Рідній (Радянській) в с. Забуччя шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з даного будинковолодіння та земельної ділянки.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 672 грн. понесених судових витрат.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2017 року

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_10