Справа № 495/4243/17
28 листопада 2017 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.
при секретарі Мамончик К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення, в якому просить виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.
Представник позивачки ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, згідно заяви пояснив, що відповідач неодноразово був сповіщений судом про день та час розгляду справи, але у судові засідання не зявлявся та не надав суду будь-яких заяв по суті справи, проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується його особистою заявою про проживання в зазначеній квартирі, просив справу розглядати за його відсутності, задовольнити позов у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був сповіщений, повістки повернуті до суду з відміткою за збігом терміну зберігання.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Враховуючи, що відповідач був належним чином завчасно сповіщені про час і місце розгляду справи, і не зявився в судове засідання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.9 ст.76 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідача.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.09.1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.1996 року, належить квартира №16 в місті Білгород- Дністровський, вулиця Лазо, будинок 12.
27 серпня 2010 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_4 Штатів Америки - ОСОБА_5, та змінила прізвище з «Кравченко» на «Осіпова», що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 27 серпня 2010 року. В звязку зміною прізвища з Кравченко на ОСОБА_5, зроблено відповідний запис в домовій книзі.
В 2012 році ОСОБА_1 виїхала з України проживати до ОСОБА_4 Штатів Америки. З цього часу в квартиру №16 в місті Білгород- Дністровський, вулиця Лазо, будинок 12, без будь якої згоди власника даної квартири, вселився відповідач і в даний час проживає в даній квартирі.
Жодних домовленостей та будь-яких угод передбачених законодавством України щодо користування квартирою між позивачем та відповідачем не укладалося та не існує. Відповідач у свою чергу не є членом сімї позивача чи їх родичем.
Факт проживання відповідача у вказаній квартирі підтверджується його особистою заявою, в якій відповідачем вказано його місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За ч.І ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
Згідно ст. 155 ЖК УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
З моменту займання відповідачем зазначеної квартири, останній користується житлово-комунальними послугами (вода, тепло, каналізація, сміття і т.д.), проте на даний час виникла заборгованість зі сплати даних послуг, яка нараховується позивачу, як власнику майна (квартири). Перебування відповідача по теперішній час в вищезазначеній квартирі створює перешкоди в реалізації позивачем в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також значні для позивача та. як на мою думку, безпідставні матеріальні збитки, котрі на теперішній час сягають декілька тисяч гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості та довідкою.
Згідно ч.3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Крім того, позивач, на теперішній час, в звязку з займанням зазначеної квартири відповідачем, не може користуватися нею, як повноправний власник майна. Оскільки, як зазначалося, відповідач є сторонньою особою для позивача, а отже перебування в одній квартирі є неможливим, крім того ще і забороняється відповідачем.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ч.3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем не надано до суду жодного доказу по справі, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, є обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10,11,60, 209, 215-218 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення задовольнити.
Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 оф. 002, судовий збір у розмірі 640 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що йог ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: