Справа №489/466/17 27.12.2017
Провадження №22-ц/784/2472/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/466/17 Головуючий І інстанції - Кирильчук О.І.
Провадження № 22-ц/784/2472/17 Доповідач - Темнікова В.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2017 року, постановлене під головуванням судді Кирильчука О.І. в приміщенні суду о 08 год.15 хв., у цивільній справі з єдиним унікальним номером 489/466/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що з 04.03.1983 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачка ОСОБА_2 є донькою померлого. Також, позивачка зазначила, що квартира АДРЕСА_1, в якій вона зареєстрована та проживає, належала їй та її чоловіку ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частках по ? частині кожному. В липні 2016 р. ОСОБА_2 звернулась до неї з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою. До позову остання надала копію договору дарування від 07.04.2006 року, відповідно до якого, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подарували ОСОБА_2 цілу квартиру АДРЕСА_1. Право власності за цим договором виникло у обдарованої з моменту прийняття нею квартири, що виразилось в отриманні технічної документації на квартиру, ключів від неї та в підписанні цього договору (п. 10 договору). Сторони домовились, що дарувальник та дарувальниця мають право проживати та бути зареєстрованими в цій квартирі і безоплатно користуватися нею (п.11 договору). Також позивачка зазначала, що під час підписання договору дарування спірної квартири вона була впевнена в тому, що вона заповідає за життя відповідачці належну їй частку зазначеної вище квартири, відповідно й право власності до відповідачки на частку квартири перейде після її смерті, а доти вона буде проживати у належній їй квартирі та користуватися усіма правами власника. Відповідачка також запевнила її про те, що вона буде користуватися усіма правами власника, буде проживати у спірній квартирі до своєї смерті. Крім того, позивачка зазначила, що нею було неправильно сприйнято фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вона є людиною похилого віку, пенсіонеркою, наявне спірне житло є єдиним у неї, іншого житла для проживання вона не мала ні на день укладення правочину, ні на день звернення до суду. З дати укладення правочину вона продовжувала проживати у спірній квартирі, нести всі витрати за комунальними платежами. Відповідачка ніколи не заявляла свої права на квартиру, не проживала в ній, оскільки проживає за кордоном і в Україні перебуває по декілька днів, також не несла витрат на її утримання. З літа 2016 року між нею та відповідачкою постійно виникали сварки, оскільки ОСОБА_2 приїжджаючи до квартири, наполягала на тому, щоб вона покинула квартиру, або сплатила їй за неї гроші. В подальшому, відповідачка повідомила їй, що квартира продається, а поки вона поселить туди інших осіб. На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування від 07.04.2006 р., укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині, згідно якої ОСОБА_1 подарувала останній належну їй ? частку квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 прийняла цю частину у дар.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідачка звернулась до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідачки не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) та ст.12 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) та ст.13 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) та ст.81 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) та ст.89 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції). Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Так, судом було встановлено, що згідно договору дарування серії ВСО № 958777 від 07.04.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (кожному з них належало по ? частки квартири) подарували, а громадянка ОСОБА_2 прийняла в дар цілу квартиру АДРЕСА_1. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації від 06.05.2006 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 1/1 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07.04.2007 року.

За змістом пункту 11 вказаного договору сторони домовились, що дарувальник та дарувальниця мають право проживати та бути зареєстрованими в цій квартирі і безоплатно користуватись нею.

Згідно довідки об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Союз-2» вих. № 21 від 24.03.2017 року позивачка ОСОБА_1 дійсно мешкає в АДРЕСА_1 та прописана за вказаною адресою з 2003 року.

Проаналізувавши дані обставини по справі та врахувавши положення ч.1 ст. 717, ч.1 ст. 229, ч.3 ст.203 ЦК України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.58,60 ЦПК України( в редакції на час ухвалення рішення) суд правильно дійшов висновку, що доводи позивачки про те, що вона була впевнена, що після підписання договору дарування буде проживати у зазначеній квартирі до своєї смерті не є підставою для визнання договору дарування в частині недійсним, оскільки умова про проживання позивачки у квартирі була включена до самого договору.

Також, судом було враховано, що 11.03.2004 року, тобто за два роки до укладення оскаржуваного договору, позивачка та її чоловік ОСОБА_3 вчинили заповіти, якими заповідали один одному належні їм частки квартири. З урахуванням попереднього складання заповіту на ім'я свого чоловіка та підписання в подальшому договору дарування разом із чоловіком позивачка була обізнана саме про дарування частки квартири, оскільки зазначені документи суттєво різняться за змістом і договір дарування не містив жодних розпоряджень на випадок смерті сторін. Вік позивачки на день укладення договору не був таким, що заважав її волевиявленню.

Правильно суд дійшов висновку також про те, що відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна в даному випадку не є тією обставиною, яка б свідчила про неправильне сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, оскільки відповідачка є громадянкою іншої держави, де постійно проживає, та не потребувала отримання та зберігання у себе технічної документації і ключів від квартири, оскільки при укладенні договору в ній проживав та залишався проживати в подальшому її рідний батько, а відповідачкою 06.05.2006 року зареєстровано право власності на квартиру в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Тому, враховуючи, що позивачкою не доведено помилку щодо природи правочину, суд правильно дійшов до остаточного висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним в частині є такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що п.10 договору дарування квартири не був виконаний, так як фактично ключі від квартири та технічний паспорт не були передані відповідачці, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, так як суд дав цим обставинам належну правову оцінку з урахуванням інших обставин по справі.

Підписання відповідачкою договору дарування, як це передбачено п.10 договору дарування та реєстрація відповідачкою за собою спірної квартири в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.05.2006 року на підставі договору дарування від 07.04.2007 року, свідчить про те, що вона прийняла квартиру у дар, оскільки для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа, згідно п. 2.1 та 2.2 Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002р. з наступними змінами, який діяв на час реєстрації права власності, подавала реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав, а до заяви про державну реєстрацію прав додавалися правовстановлювальні документи, їх нотаріально засвідчені копії, документи, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав та видачу витягу про державну реєстрацію прав, а також інші документи, визначені Положенням.

Отже, відповідачка під час реєстрації права власності мала та надала для здійснення реєстрації права власності правовстановлювальні документи на квартиру. А згідно ч.4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Таким чином, підписання відповідачкою договору дарування та перебування у відповідачки договору дарування на час реєстрації права власності вже само по собі свідчить про прийняття квартири в дар, а тому передача чи не передача інших документів та ключів в такому випадку не має юридичного значення. Крім того, позивачка не обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що відповідачка не прийняла квартиру у дар.

Не спростовано позивачкою також пояснення відповідачки, що про те, що вона залишила ключі та технічний паспорт в квартирі після прийняття її в дар, що батько передав їй ключі та документи, в тому числі і технічний паспорт відразу в нотконторі, але оскільки в квартирі залишалися проживати батько та позивачка, у неї не було потреби забирати ключі до Молдови, бо їй ніхто не чинив перешкод в користуванні житлом, а старий технічний паспорт їй був просто не потрібен. В подальшому після погіршання відносин з позивачкою вона виготувала новий технічний паспорт на квартиру.

Посилання апелянта на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України від 18.06.2014р. у справі за № 6-69цс14, від 21 жовтня 2015р. у справі за №6-202цс15, від16 березня 2016р. у справі за № 6-93 цс16, є некоректними, так як обставини справ, за результатами яких були винесені зазначені постанови Верховним Судом України відрізняються від обставин по справі, яка є предметом перегляду.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що сам по собі вік позивачки на час укладення договору( 65 років) не є безумовною підставою для висновку про неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, так як для цього необхідно позивачці було довести не тільки вік, а й наявність інших обставин, які в своїй сукупності дають підстави для такого висновку, а саме стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Позивачка не посилалася на поганий стан здоров'я чи на потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, як на передумову укладення договору дарування. Протягом 10 років після укладення договору вона проживала сама в цій квартирі і не посилалася на свій стан здоров'я як на підставу позовних вимог під час звернення до суду з позовом.

Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачкою проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування в даному випадку обумовлено умовами договору дарування, оскільки сторони домовилися, що позивачка має право проживати та бути зареєстрованою в спірній квартирі і безоплатно користуватися нею після укладення договору дарування.

Не встановлення сукупності зазначених вище обставин, про які йде мова в постановах Верховного Суду України від 18.06.2014р. у справі за № 6-69цс14, від 21 жовтня 2015р. у справі за №6-202цс15, від16 березня 2016р. у справі за № 6-93 цс16 не дають підстав для визнання договору дарування недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги частково відтворюють позовні вимоги, а частково направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень, а тому не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212-215 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375,381,382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня її проголошення до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді