Справа № 369/2676/17
Провадження № 2/369/1993/17
РІШЕННЯ

Іменем України

04.04.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Завойській В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 20 березня 2010 року по 27 лютого 2014 року. В шлюбі в них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

27 лютого 2014 року згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва шлюб між нею та ОСОБА_2 був розірваний.

Згідно рішення суду було визначено, що дитина проживатиме разом з матір'ю.

Позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона має постійне місце роботи, матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, безпідставно чинить перешкоди матері у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини та її розвитку.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ОСОБА_2 із заявами-пропозиціями щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, однак ОСОБА_2 добровільно не надає свого дозволу для виїзду дитини за кордон та уникає всіляких зустрічей для мирного врегулювання даного питання. За вказаних обставин дитина була позбавлена можливості виїхати за кордон на новорічні свята під час канікул.

Своїми діями ОСОБА_2 порушує права дитини та шкодить її інтересам, що свідчить про зловживання ним своїми батьківськими правами.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Федеративної Республіки Німеччина з метою відпочинку (туризм) на період з 01 травня 2017 року по 25 серпня 2017 року у супроводі його матері без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники позов підтримали та просили його задовольнити.

У судовому засіданні 29 березня 2017 року при дачі пояснень по справі відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та заперечував проти його задоволення у повному обсязі.

У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, та дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Судом встановлено, що з 20 березня 2010 року по 27 лютого 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

В шлюбі в них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Також згідно вищевказаного рішення було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні та спілкуванні з дитиною задоволено частково. Визначено наступний спосіб участі батька, ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1: перша та третя субота місяця з 10.00 до 13.00 години без присутності матері, за бажанням малолітнього ОСОБА_3, враховуючи його стан здоров'я та за узгодженням з матір'ю ОСОБА_1 місця перебування дитини, в решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року змінено, а саме виключено з резолютивної частини рішення посилання на те, що зустрічі повинні відбуватись за бажанням малолітнього ОСОБА_3, зазначивши, що вказані зустрічі повинні відбуватися не в примусовому порядку.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п. 3, пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Судом встановлено, що тривалий час між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 точиться спір з приводу виховання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З наявних матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 зверталась до відповідача ОСОБА_2 з письмовими пропозиціями про надання дозволу для виїзду дитини ОСОБА_3 за кордон.

Так, згідно заяви від 01 вересня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 з пропозицією з'явитися 10 вересня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. з метою посвідчення заяви на тимчасову поїздку сина за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, з метою відпочинку в період з 20 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року.

05 жовтня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 з пропозицією з'явитися 11 жовтня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. з метою посвідчення заяви на тимчасову поїздку сина за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, з метою відпочинку в період з 20 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року. Вказана заява була направлена на адресу відповідача та отримана ним 06 жовтня 2016 року.

У судовому засіданні позивач та її представники стверджували, що відповідач ОСОБА_2 проігнорував пропозицію позивача та не з'явився до приватного нотаріуса з метою посвідчення заяви на тимчасову поїздку сина за кордон.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 свідчила про те, що відповідач ОСОБА_2 ігнорує її пропозиції щодо надання дозволу для виїзду їхнього сина за кордон, з метою його оздоровлення та відпочинку. Допомоги на утримання сина не надає та зловживає своїми батьківськими правами.

Згідно положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Зазначені норми регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон, однак, вирішуючи зазначене питання заявнику необхідно зазначати державу прямування та відповідний проміжок часу перебування дитини в країні до якої особа має намір виїхати.

Згідно вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду.

Згідно п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У судовому засіданні на підтвердження виїзду за кордон позивач надала ксерокопію електронного квитка, ксерокопію свого закордонного паспорта і закордонного паспорта сина ОСОБА_3.

З наявних матеріалів справи та пояснень сторін суду не можливо встановити з якою ціллю позивач має намір виїхати з дитиною за кордон. У свої позовних вимогах позивач ОСОБА_1 просила суд надати їй дозвіл для виїзду дитини за кордон в період з 01 травня 2017 року по 25 серпня 2017 року. Однак, суду не зрозуміло та не доведено, з якою метою позивач просить надати дозвіл для виїзду дитини за кордон в період з 01 травня 2017 року, в той час, коли ще триватиме навчальний процес. Доказів про нагайну потребу у виїзді дитини за кордон в навчальний період суду не надано.

Посилання представника позивача у судовому засіданні про те, що позивачка просила надати дозвіл для виїзду з дитиною за кордон саме 01 травня по 25 серпня 2017 року, оскілки позивачу необхідно буде оформити відповідні документи, на що відповідач не надає свого дозволу. Оскільки відповідач чинить перешкоди у виїзді дитини за кордон, тому й заявлено саме такий проміжок часу.

Разом з тим, суду не доведено, що право на виїзд за кордон без супроводу батька позивачка ОСОБА_1 бажала отримати в інтересах дитини ОСОБА_3, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували підстави та мету виїзду дитини за кордон, термін її перебування за кордоном.

Суд, оцінивши докази, та надані пояснення сторонами у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів у їх обґрунтування, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись п.п. 2-4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, п.п. 17, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 141 СК України, ст. ст. 15, 16, 313 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення сулу або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.