Справа № 309/1526/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1526/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних та фізичних осіб Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Хустська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності та про визнання права власності, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду від 7 липня 2016 року і на ухвалу цього ж суду від 6 грудня 2016 року про виправлення описки в рішенні суду, головуючий суддя Довжанин М.М., -

встановив:

10.04.2014 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів зазначив Хустську державну нотаріальну контору та Хустське бюро технічної інвентаризації. Ухвалою Хустського районного суду від 03.02.2015 Хустське державне підприємство технічної інвентаризації було виключено із участі у справі в якості третьої особи, натомість залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Хустського райуправління юстиції. У подальшому ухвалою Хустського районного суду від 25.05.2016 замість третьої особи - відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Хустського РУЮ притягнуто до участі в справі в якості відповідача Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних та фізичних осіб Хустської райдержадміністрації. Позов мотивувався наступним.

17.05.1997 позивач уклав із ОСОБА_4 шлюб, під час перебування в якому разом із матір'ю дружини - ОСОБА_3 та дідом дружини - ОСОБА_7 проживали в будинку АДРЕСА_1. Навесні 2002 року на місці цього старого будинку, що був знесений, позивач розпочав будівництво нового будинку і завершив восени цього ж року.

Рішенням Хустського районного суду від 21.01.2013 шлюб між позивачем і ОСОБА_4 був розірваний. 10.09.2013 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про виселення позивача з указаного будинку і під час розгляду цієї справи позивач дізнався про те, що ОСОБА_3 оформила на себе право власності на будинок, їй у спадковій справі № 72/2010 держнотаріусом Хустської держнотконтори Шкробинець Й.Й. за реєстровим № 2-216 видано 24.02.2010 свідоцтво про право на спадщину за заповітом за ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6. Спадкове майно складається із незавершеного будівництвом житлового будинку № АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю на підставі рішення Хустської районної ради народних депутатів від 09.08.1989 № 180, рішення Липецькополянської сільради від 16.02.1989 № 8, дозволу на виконання будівельних робіт від 09.08.1989 № 14/89, та витягу про реєстрацію права власності за ОСОБА_7 від 18.11.2009 (запис № 727 у книзі 4 «незакінчене будівництво»). Рівень готовності будинку загальною площею 77,2 кв. м, житловою площею 46,6 кв. м складає 88,8%, оцінка будинку станом на 18.11.2009 визначена в розмірі 278177,00 грн.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом є незаконним. Так, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6, тому новий житловий будинок, який почав зводитися у 2002 році, не міг бути включений до спадкової маси, старого ж будинку вже не існувало. Документ щодо вартості будинку, на який було нотаріусом видано свідоцтво, був складений щодо нового будинку. Позивач разом із відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, позивач вкладав у новий будинок свої кошти, працю, купував будівельні матеріали, будинок був створений спільними зусиллями сім'ї, інші члени якої на той час не працювали, а тому належить до її спільної сумісної власності із рівністю часток у праві на нього - по 1/3 за кожним із учасників спільної власності. Тому позивач має право на 1/3 частку у праві власності на будинок. Позивач витратив значні кошти на придбання меблів і побутової техніки у будинок, встановлення вікон і дверей, облаштування приміщень, проведення газу тощо, загалом близько 6800,00 доларів США і 56500,00 грн. Позивач заробляв на це кошти, оскільки з 1994 року і до цього часу працює у лісових господарствах на території Російської Федерації.

Правовстановлюючих документів на будинок позивач не має, позаяк він планував оформити документи на вже готовий будинок. Реєстрацію права власності за ОСОБА_7 було проведено 18.11.2009 незаконно, оскільки на той момент ОСОБА_7 вже помер, а видача складених у такий спосіб документів іншим особам є незаконною, що тягне незаконність і інших документів, які складалися на підставі вказаної реєстрації права власності за ОСОБА_7

Посилаючись на ці обставини, на норми законодавства про власність і спадкування, позивач просив:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.02.2010 державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкробинець Й.Й. за реєстровим № 2-216 у спадковій справі № 72/2010;

скасувати реєстрацію права власності в Хустському державному підприємстві технічної інвентаризації на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7;

визнати новий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, Хустського району спільною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3;

визначити частки кожного із співвласників у спільній власності на новий житловий будинок АДРЕСА_1 рівними - по 1/3 частині.

Судові витрати просив покласти на відповідачів.

Рішенням Хустського районного суду від 07.07.2016 позов задоволено:

визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.02.2010 державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкробинець Й.Й. за реєстровим № 2-216 у спадковій справі № 72/2010;

скасовано реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7;

визнано новий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, Хустського району спільною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3;

визначено частки кожного із співвласників у спільній власності на новий житловий будинок АДРЕСА_1 по 1/3 частині.

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 927,60 грн.

Ухвалою Хустського районного суду від 06.12.2016 виправлено описку в рішенні Хустського районного суду від 07.07.2016, а саме:

зазначено в описовій частині та в абзаці третьому резолютивної частини рішення особу, за якою слід скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_3 та викладено абзац третій резолютивної частини рішення у такій редакції: «Скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3»;

виправлено описку у рішенні Хустського районного суду від 07.07.2016, зазначивши у вступній та описовій частині рішення суду процесуальний статус особи - відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних та фізичних осіб Хустської РДА - «відповідач».

Відповідач ОСОБА_3 оскаржила рішення суду і ухвалу про виправлення описки в рішенні суду.

Рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим, доводи скарги зводяться до таких:

вона законно набула право власності на спірний будинок у порядку спадкування, спадщину було оформлено належним чином;

частину будівельних матеріалів для будинку вона придбала разом із своєю сім'єю, своїм чоловіком ОСОБА_9, усі роботи по ремонту і облаштуванню будинку проводилися за її кошт, оскільки вона працювала на заробітках у Чеській Республіці та в Російській Федерації, вона сама наймала робітників, оплачувала їх роботу, з ОСОБА_2 ніяких домовленостей чи угоди із цього приводу не було, як не було і спільного бюджету, позивач дольової участі в будівництві не брав, майнові права позивача ніяким чином не порушені;

суд обґрунтував своє рішення показаннями свідків, які є близькими родичами позивача і які, крім того, не були обізнані із фактичними обставинами щодо будівництва, розрахунків і т.ін., тож суд дав неправильну оцінку доказам;

суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, невірно витлумачив термін «придбання» у контексті набуття відповідачем права на будинок у порядку спадкування;

позивач обґрунтовував позов посиланням на будівництво будинку по вул. Шевченка, а вимоги пред'являв щодо будинку по вул. Шкільній в с. Липецька Поляна, що не відповідає одне одному, крім того, позивач не надав доказів щодо начебто знесення старого будинку та будівництва ним із одержанням відповідних дозволів нового будинку, тому вимоги необґрунтовані та вказують фактично на самочинне будівництво, результат якого не може бути об'єктом права власності;

позивачу було відомо про оформлення відповідачем права власності на будинок ще у 2009 році, коли працівниками Хустського БТІ проводилися обміри будинку для виготовлення технічної документації, позивач також неодноразово чув від неї та дружини про оформлення спадщини, збір документів, сплату коштів за це і т.ін., тому позивач пропустив позовну давність, яку відповідач просить застосувати;

позивач заявою від 11.04.2016 змінював позовні вимоги, а саме, просив скасувати реєстрацію права власності на будинок за ОСОБА_3, суд не мав права після початку розгляду справи у 2014 році приймати заяву про уточнення позовних вимог (зміну предмету позову), подану аж у 2016 році.

Виходячи з наведеного, відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та в позові ОСОБА_2 відмовити у зв'язку з безпідставністю позовних вимог та пропуском строку на звернення до суду з позовом.

Ухвала про виправлення описки в рішенні суду оскаржена в частині абзаців 1 і 2 резолютивної частини ухвали, тобто, щодо формулювань про скасування реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3. Сторона зазначає, що звернення представника позивача ОСОБА_10 - ОСОБА_11 по виправлення такої описки і відповідне цьому зверненню судове рішення є незаконними, суперечать нормам процесуального права, оскільки тут не йдеться про описку (ст. 219 ЦПК України), а цим фактично змінюється рішення суду, чого суд першої інстанції після ухвалення свого рішення робити не вправі (ст. 218 ч. 2 ЦПК України). Крім того, попри наявність у справі заяви позивача про уточнення позовних вимог, процесуальне рішення про прийняття таких вимог судом не приймалося і такі позовні вимоги не вирішувалися по суті. Просить ухвалу в частині зазначеного формулювання скасувати, у задоволенні заяви позивача про виправлення описки - відмовити.

Інші учасники процесу рішення суду не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката Дубчак Н.С., які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч.ч. 1, 2 ЦПК України в редакції на час вирішення справи судом першої інстанції, ст. 13 ч. 1 ЦПК України в чинній на час розгляду справи апеляційним судом редакції). Суд апеляційної інстанції: перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; не позбавлений за відповідних умов можливості досліджувати нові докази; не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення; в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч.ч. 1-4, 6 ЦПК України в чинній на час розгляду справи апеляційним судом редакції).

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми процесуальними правами; суд розглядає цивільну справу на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1, ст. 10 ч.ч. 1-3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст. 15 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції). Редакція ЦПК України, яка діє на час розгляду справи апеляційним, відповідні питання регулює загалом аналогічно (ст. 4 ч. 1, ст. 12 ч.ч. 1-4, ст. 13 ч.ч. 1, 3, ст. 19 ч. 1, ст.ст. 76-81). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України). За змістом норм цивільного процесуального закону, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві. Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови його обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

За приписами ст. 31 ч. 2, ст. 218 ч. 2, ст. 219 ч. 1 ЦПК України на час розгляду справи місцевим судом, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов; після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення; суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки. На час розгляду справи апеляційним судом ЦПК України передбачає, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (ст. 49 ч. 2 п. 2, ч. 3); після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених цим Кодексом (ст. 268 ч. 8); суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні описки (ст. 269 ч. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 09.11.2016 справу з розгляду було знято і направлено до суду першої інстанції для виправлення описок в рішенні Хустського районного суду від 07.07.2016 щодо зазначення процесуального статусу особи, яка брала участь у справі (Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних та фізичних осіб Хустської РДА) (а.с. 208-209 т. 1).

Після надходження справи до суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_10 - ОСОБА_11 подав заяву про виправлення описки в цьому ж рішенні суду (а.с. 212 т. 1). Мотивував тим, що у резолютивній частині рішення суду допущено описку, а саме замість речення «Скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3» написано речення «Скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7», просив виправити описку.

Ухвалою Хустського районного суду від 06.12.2016 поряд із виправленням описок, на які вказував апеляційний суд, задоволено заяву позивача, виправлено описку в рішенні Хустського районного суду від 07.07.2016, а саме: зазначено в описовій частині та в абзаці третьому резолютивної частини рішення особу, за якою слід скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_3 та викладено абзац третій резолютивної частини рішення у такій редакції: «Скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3» (а.с. 219-221 т. 1).

Таке процесуальне рішення не ґрунтується на законі. Так, провадження в справі було відкрито ухвалою судді суду першої інстанції 22.04.2014 (а.с. 1 т. 1). Представник позивача ОСОБА_10 - ОСОБА_11 11.04.2016 подав заяву про уточнення позовних вимог, якою виклав відповідне положення прохальної частини позовної заяви в такій редакції: «Скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3» (а.с. 143 т. 1), до цього моменту провадження в справі тривало майже два роки, здійснювався розгляд справи по суті, що вже само по собі виключало можливість зміни предмету позову відповідно до ст. 31 ч. 2 ЦПК України. Щодо такого не були виконані й інші вимоги цивільного процесуального закону, за змістом яких подання заяви про зміну предмету позову здійснюється із дотриманням правил, встановлених для подачі позову (ст. 118 ч. 1, ст.ст. 119, 120, 127, 128 ЦПК України), які уможливлюють, крім іншого, реалізацію відповідачами права на захист від зміненого позову.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред'явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов'язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Змінивши предмет позову шляхом постановки вимоги про скасування реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_3, позивач не вніс жодних змін до обґрунтування і підстав позову. Тобто, зміна предмету позову жодним чином не пов'язується з підставами позову, який в цій частині пред'являвся щодо скасування реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_7 Така первісна вимога ґрунтувалася на конкретному факті відповідної реєстрації права, тоді як щодо реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_3 даних і доказів у справі немає, тож про яку саме реєстрацію йдеться - невідомо, а відповідний предмет (час реєстрації, орган реєстрації, реєстраційна дія тощо) - ніяк не конкретизований і відсутній по суті.

Задовольнивши заяву позивача про виправлення описки в рішенні, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, невірно вирішив питання та фактично без законних для того підстав не виправив описку, якої не було вчинено, а змінив своє рішення, чим вийшов за межі своїх повноважень, втрутившись, по суті, в повноваження апеляційного суду (ст. 291 та інші норми Глави 1 Розділу V відповідної редакції ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України належить задовольнити, ухвалу в частині вказівки у першому і другому абзацах її резолютивної частини про зазначення в описовій частині та в абзаці третьому резолютивної частини рішення Хустського районного суду від 07.07.2016 особи, за якою слід скасувати реєстрацію права власності на будинок, а саме ОСОБА_3, і в частині викладення абзацу третього резолютивної частини рішення суду в редакції: «Скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3», скасувати, у задоволенні заяви представника позивача про виправлення описки у рішенні суду - відмовити.

По суті спору у справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами законодавства щодо права власності в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 8, 86, 524, 548 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12, 13, 48, 48, 55 Закону України «Про власність», які були чинними на час будівництва спірного будинку, що на нього вказує в заяві позивач, а також на час відкриття спадщини за ОСОБА_7 (ст. 525 ЦК Української РСР (1963 р.)), право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом; правомірність набуття права власності презюмується, таке право власності є непорушним, підлягає захисту, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Загалом аналогічно відповідні питання регулюються і нормами ЦК України (2003 р.), чинного на час видачі ОСОБА_3 оспореного свідоцтва про право на спадщину (ст.ст. 11, 316, 317, 319, 321, 328, Глави 25, 29, ст.ст. 1216-1218, 1223, 1268).

Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком особам із визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність); майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності із презумпцією рівності часток у цьому праві в разі поділу майна; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ст. 112 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 28 КШС України).

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, і відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебували в шлюбі з 17.05.1997 до розірвання його рішенням Хустського районного суду від 21.01.2013, яке набрало законної сили 01.02.2013 (а.с. 9, 13 т. 1).

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, є донькою ОСОБА_7 і ОСОБА_13 та з 01.05.1979 перебувала в шлюбі з ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5, шлюб розірвано, про що Хустським РУЮ 16.06.2005 зроблено актовий запис № 122 і цього ж дня видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 6-8 т. 2). ОСОБА_3 з 10.08.1992 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 20 т. 1).

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 3, 5 т. 2).

Апеляційним судом на підставі ухвал від 03.04.2017 і від 19.07.2017 (а.с. 241-242 т. 1, 28-29 т. 2) отримано інвентарну справу на житловий будинок АДРЕСА_1, яку було виготовлено у 2009 році Хустським державним підприємством технічної інвентаризації у зв'язку з необхідністю оформлення спадщини за ОСОБА_7 (копія справи на а.с. 34-43 т. 2), і копію спадкової справи № 72/2010, заведеної Хустською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_3 від 24.02.2010 про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 (а.с. 3-16 т. 2). Судом першої інстанції ці документи не досліджувалися.

Даними інвентарної справи зафіксовано, що технічна інвентаризація житлового будинку АДРЕСА_1 проводилася у листопаді 2009 року. Будинок має, зокрема, такі параметри:

загальна площа - 77,2 кв. м, житлова площа - 46,6 кв. м, підсобна площа - 30,6 кв. м, площа приміщень, не включена в загальну - 79,2 кв. м (підвали), разом - 156,4 кв. м;

інвентаризаційна вартість: будинку - 114118,00 грн, підвалу - 144448,00 грн, господарських будівель, споруд, огорожі, воріт - 19611,00 грн, разом - 278177,00 грн;

вартість заміщення (відтворення): будинку - 126798,00 грн, підвалу - 160498,00 грн, господарських будівель, споруд, огорожі, воріт - 44972,00 грн, разом - 332268,00 грн;

будівельна готовність: будинку - 91,76%, підвалу - 85,85%, узагальнена по будинку - 88,80%

Рік побудови будинку в інвентарній справі не зазначений. У довідці-характеристиці на будинок вказано на документи, що посвідчували право власності ОСОБА_7 на будинок: рішення районної ради народних депутатів від 09.08.1989 № 180, рішення Липецько-Полянської сільської ради від 16.02.1989 № 8, дозвіл на виконання будівельних робіт від 09.08.1989 № 180 (а.с. 43 т. 2).

З листа Хустської держнотконтори від 16.09.2014 № 687/01-16, адресованого Хустському районному суду (а.с. 54 т. 1), та з матеріалів спадкової справи № 72/2010 убачається, що:

Виконавчий комітет Хустської районної ради народних депутатів 09.08.1989 прийняв рішення № 180, яким розглянувши клопотання Виконкому Липецько-Полянської сільської ради від 16.02.1989 (рішення № 8) про надання дозволу на перебудову жилого будинку, дозволив ОСОБА_7 будівництво індивідуального жилого будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 9 т. 2);

гол. архітектором Хустського району був виданий ОСОБА_7 дозвіл № 14/89 на право виконання будівельних робіт (а.с. 10 т. 2);

20.02.1989 ОСОБА_7, який проживав у будинку АДРЕСА_1, склав заповіт, посвідчений цього ж дня секретарем Липецько-Полянської сільської ради ОСОБА_15 за реєстровим № 3, яким на випадок своєї смерті все своє майно заповів доньці ОСОБА_3 (а.с. 4 т. 2);

18.11.2009 Хустським державним підприємством технічної інвентаризації зареєстровано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок № АДРЕСА_1 Хустського району (літ. А) з належними до нього літньою кухнею (літ. Б), сараями (літ. В, Г), вбиральнею (літ. Д) і огорожею (№ 1-2) за померлим ОСОБА_7, про що зроблено запис № 727 у книзі № 4 «нез. буд» (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24497923, Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 24497974), підставою виникнення права власності в реєстраційних документах зазначені вищевказані рішення та дозвіл на виконання будівельних робіт за 1989 рік, реєстрацію проведено за заявою ОСОБА_3 для оформлення спадщини (а.с. 10-14 т. 2);

24.02.2010 державний нотаріус Хустської держнотконтори Шкробинець Й.Й. видав за реєстровим № 2-216 у спадковій справі № 72/2010 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_3, спадкоємиці майна ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6, спадщина складається з незавершеного будівництвом будинку № АДРЕСА_1 Хустського району з надвірними спорудами, що належав померлому на підставі вищевказаних рішень і дозволу на виконання будівельних робіт за 1989 рік, і зареєстрований в Хустському ДПТІ, номер запису 727 у книзі 4 «нез. буд»; рівень готовності будинку складає 88,8%, загальна площа будинку 77,2 кв. м, житлова площа 46,6 кв. м, до будинку належать літня кухня (літ. Б), сараї (літ. В, Г), вбиральня (літ. Д) і огорожа (№ 1-2), оцінка незавершеного будівництвом будинку згідно з виданим Хустським ДПТІ Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 24497974 від 18.11.2009 становить 278177,00 грн (а.с. 15, 16 т. 2).

Інших даних про реєстрацію права власності на спірний будинок у справі немає. Листом Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних та фізичних осіб Хустської райдержадміністрації від 03.08.2017 № 48 підтверджується, що до 01.01.2013 реєстрація речових прав на нерухоме майно проводилася Хустським ДПТІ, а після 01.01.2013 державна реєстрація права власності на будинок № АДРЕСА_1 Відділом реєстрації не проводилася (а.с. 48 т. 2).

Викладені вище обставини вказують і на те, що безвідносно до факту видачі у 2010 році свідоцтва про право на спадщину, спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 її батька ОСОБА_7 проживаючи в будинку № АДРЕСА_1 прийняла спадщину за заповітом (все і будь-яке рухоме і нерухоме майно, майнові права) за своїм батьком у порядку, передбаченому ст.ст. 524, 534, 548, ст. 549 ч. 1 п. 1, ч. 2 ЦК Української РСР (1963 р.). Ця обставина ніким не заперечувалася. Тож подальші дії щодо використання земельної ділянки, яка свого часу була надана ОСОБА_7 для будівництва будинку, та майна, яке знаходилося на ділянці, могли правомірно відбувалися лише з волі і за згодою спадкоємця ОСОБА_3

На підтвердження вартості спірного будинку позивач подав Висновок про вартість майна, складений на його замовлення суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ріалті-О», відповідно до якого ринкова вартість незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Хустського району (готовність будинку 88,8%) на 14.01.2014 становить 61706,00 грн (а.с. 19 т. 1). Отже, вказана ринкова вартість будинку у 4,5 рази менша за інвентаризаційну вартість, застосовану, зокрема, при визначення вартості спадкового майна.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 вказував на те, що у 2002 році старий будинок, що був розташований за вищевказаною адресою, був знесений, на його місці був у цьому ж році зведений новий будинок, право власності на який є предметом спору, а йому в цьому праві належить 1/3 частка з огляду на майнову участь як члена сім'ї у зведенні будинку. Відповідач ОСОБА_3 не заперечувала факту повної перебудови будинку, що свого часу належав її батькові, а в апеляційному суді не заперечувала знесення старого будинку, однак, зазначала, що позивач не брав участі в будівництві, коштів для цього не надавав, а будівництво здійснювалося її силами і коштами, які вона заробила будучи на заробітках, та за кошти її чоловіка ОСОБА_9 Таким чином, сторони в усякому разі не заперечують тієї обставини, що будівництво мало місце в період, коли ОСОБА_3 і ОСОБА_9 перебували в шлюбі. Факт перебування на відповідний час цих осіб у шлюбі встановлений і доведений.

За таких обставин, питання про частку у праві власності на нерухоме майно з підстав, які наводилися позивачем (про розмір частки, її вартість), не може вирішуватися без урахування як обставин спадкування ОСОБА_3 за ОСОБА_7, так і участі ОСОБА_9 у будівництві житлового будинку для сім'ї, без з'ясування питання про частку останнього у праві власності на майно або про перехід цієї частки до іншої особи (осіб), без з'ясування питання про роль ОСОБА_3 у будівництві будинку, впив обставин спадкування на її частку в майні, обставини і умови згоди спадкоємця на створення нового майна, наявність чи відсутність відповідної угоди між членами сімей, які проживали за вказаною адресою, щодо будівництва будинку тощо. Ці питання позивач, який як на підставу набуття у власність частки в майні вказував саме на створення такого спільною працею членів сім'ї, залишив поза увагою, певні обставини замовчав, а суд першої інстанції питання не з'ясовував. ОСОБА_9 участі в справі не брав, у контексті правонаступництва за ним, якщо для того були підстави, питання теж не з'ясовувалося і не вирішувалося.

Позивач не надав суду, а в справі - немає інших документів (як і посилання на такі), які б вказували на підстави для будівництва житлового будинку відмінні від тих, що надавали таке право ОСОБА_7 (відповідні рішення уповноважених органів, дозвіл на виконання будівельних робіт тощо). Якщо йдеться про перебудову колишнього будинку або зведення на його місці нового, необхідними є відповідні рішення, дозволи, проект, інша технічна документація, за відсутності яких будівництво має ознаки самовільного (самочинного) (ст. 105 ЦК Української РСР (1963 р.)). Тобто, поставивши питання про визнання незаконною реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_7 і водночас про визнання свого права власності на частку у будинку, позивач ОСОБА_2 не надав доказів щодо належного оформлення права на будівництво в спосіб інший, аніж був визначений для ОСОБА_7, і ґрунтувався на тих самих документах, реєстрацію права власності на підставі яких вважав незаконною. Така правова позиція вочевидь є непослідовною та не давала підстав для визнання права власності на нерухоме майно за позивачем у обраний ним спосіб.

Факти перебудови, реконструкції будинку, зведення нового житлового будинку, а за потреби й параметри будівлі, її вартість, внесення позивачем коштів на оплату будівництва, вчинення інших конкретних дій, здійснення витрат і т.ін. (обставини, які впливають на визначення розміру і вартості частки учасника спільної власності) поза тим, що підтверджуються зазначеними вище документами, доводяться й іншими документальними доказами щодо часу будівництва, придбання будівельних матеріалів, замовлення, виконання, оплати певних робіт тощо. У позовній заяві ОСОБА_2 вказував, що за його особисті кошти облаштована ванна кімната і душова (плитка, вмивальник, сантехніка на суму 3000,00 дол. США та оплачена відповідна робота на суму 300,00 дол. США), ним оплачено проведення газопроводу до будинку на суму близько 45000,00 грн, за виготовлення дверей і вікон ним сплачено близько 3000,00 дол. США.

Тим часом, стосовно сплати коштів позивач надав лише копію відомості про внесення ним коштів на будівництво сільського газопроводу у 2003-2007 рр. на загальну суму 3000,00 грн (а.с. 18 т. 1), що, однак, знаходиться за межами періоду зведення будинку, на який вказується в заяві, а тому не може кваліфікуватися власне як участь у будівництві. Будь-яких інших документів, даних щодо заробітку позивача у відповідний період, витрат, пов'язаних із будинком, в т.ч., з його будівництвом, у справі немає. В той же час, як позивач ОСОБА_2 суду першої інстанції, так і відповідач ОСОБА_3 апеляційному суду надали копії документів, які вказують на роботу позивача на лісозаготівлі у Російській Федерації у 1993-1999, 2009 рр., відповідача, який на даний час працює в Чеській Республіці, на сезонних роботах у різні періоди часу з 1982 р. по 2006 р. у Латвії, в інших областях України (а.с. 15-17, 183-193 т. 1). Посилання позивача на купівлю меблів, побутової техніки до будинку у контексті предмету доказування в справі значення не має.

Попри наявність фотографій (а.с. 99-105 т. 1), показань свідків, які можуть певним чином ілюструвати, підтверджувати відповідні доводи, з'ясування обставин, що мають значення для справи, потребує спеціальних знань у галузі будівництва, оцінки майна, у зв'язку з чим належним і допустимим доказом щодо цих обставин є висновок експерта. Самі по собі наявні аматорські фотоматеріали, інші документи, як і показання свідків, не є достатніми, допустимими і належними доказами, не підтверджують точно певні обставини, не замінюють документальних доказів і можуть враховуватися у сукупності з іншими доказами, що підлягають оцінці судом. Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідна судова експертиза не проводилася. На стадії апеляційного розгляду справи з метою з'ясування обставин, на які посилався позивач і які можуть мати значення в справі, з метою забезпечення реалізації позивачем процесуальних прав і виконання ним процесуальних обов'язків, апеляційний суд виконуючи вимоги цивільного процесуального закону у відповідній редакції (ст. 10 ч. 4, ст. 169 ч. 1 п. 4 ЦПК України) визнавав явку в судове засідання позивача ОСОБА_2 обов'язковою. Проте, у жодне судове засідання позивач, який належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, не з'явився, про причини неявки не повідомив, як не з'являвся під час розгляду справи по суті і його представник. Тож сторона не з'являлася до апеляційного суду без поважної причини, розгляд справи завершено за її відсутності.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд констатує, що позивач ОСОБА_2, розпорядившись своїми цивільними і процесуальними правами, здійснюючи обов'язок доказування позову на власний розсуд, не довів у належний процесуальний спосіб пред'явлені вимоги. Передусім, позивач не довів факту порушення його майнових прав та наявності підстав для визнання права власності на 1/3 частку спірного будинку. Позивач, діючи суто від власного імені та у власних інтересах, не мав повноважень і підстав вимагати визначення 1/3 частки у праві власності на спірний будинок за відповідачем ОСОБА_4, до того ж, за рахунок позбавлення права власності ОСОБА_3, про що ОСОБА_4 не просила, а навпаки - заперечувала проти позову. Позивач не зважив на факти, які з урахуванням дійсних обставин, що існували станом на 2002 рік, істотно впливають на питання власності на спірне майно, визначення часток у ньому: можливість їх визначення, їх розмір і вартість, позивач не спростував доводів апелянта з цього приводу, в т.ч., очевидного факту перебування відповідача на час, який вказується в заяві, у шлюбі. Власне, позивач не довів ані часу зведення спірного будинку, його параметрів на цей час, ані своєї майнової участі у зведенні будинку, якою мотивував позов. Правову позицію позивача в справі не можна визнати послідовною і достатньо обґрунтованою, позов у частині, яка є ключовою для оцінки можливості пред'явлення відповідних вимог і для його вирішення, ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях. Твердження позивача стосовно обізнаності з фактом оформлення прав на будинок за ОСОБА_3 начебто лише з 2013 року апеляційний суд не може визнати обґрунтованим, оскільки з урахуванням проживання сторін за однією адресою, характеру родинних стосунків, особливостей і тривалості оформлення відповідних документів таке вочевидь не відповідає дійсним обставинам.

Оскільки позивачем ОСОБА_2 не доведено порушення його майнових прав щодо спірного будинку, а тому й наявності предмету правового захисту, у справі за даним позовом немає підстав для позбавлення права власності відповідача ОСОБА_3 на будинок, за вимогою особи, права якої наразі не можна визнати порушеними. Немає підстав для скасування правовстановлюючих документів і для задоволення похідної вимоги про скасування державної реєстрації права власності щодо особи, яка набула майно у власність в порядку спадкування і, при цьому, у відповідний спосіб та за відповідних обставин реалізувала право на спадкування ще до часу, на який позивач вказує як на час створення нового майна, за встановлених у справі обставин такі вимоги в усякому раз є передчасними. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права при задоволенні позову по суті, необґрунтовано визнавши право власності на майно за ОСОБА_2, визначивши частку в майні для ОСОБА_4, позбавив права власності на відповідну частину майна ОСОБА_3, тоді як у спірному випадку це право підлягало захисту.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції, оскільки про застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду справи не йдеться, слід задовольнити частково, це рішення скасувати, у позові відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності. Поряд із цим, за наявності для того підстав особа не позбавлена права ставити питання про розрахунки у зв'язку з участю у створенні нерухомого майна, а за недосягнення згоди захищати своє право судовим порядком у разі його порушення.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1-4, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3:

на ухвалу Хустського районного суду від 6 грудня 2016 року про виправлення описки в рішенні Хустського районного суду від 7 липня 2016 року задовольнити, ухвалу в частині вказівки у першому і другому абзацах її резолютивної частини про зазначення в описовій частині та в абзаці третьому резолютивної частини рішення Хустського районного суду від 7 липня 2016 року особи, за якою слід скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1, а саме ОСОБА_3, та в частині викладення абзацу третього резолютивної частини рішення суду в редакції: «Скасувати реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3», скасувати, у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 від 22.08.2016 про виправлення описки у рішенні Хустського районного суду від 7 липня 2016 року - відмовити;

на рішення Хустського районного суду від 7 липня 2016 року задовольнити частково, це рішення суду скасувати, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних та фізичних осіб Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності та про визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 грудня 2017 року.

Судді