Справа № 748/731/16-ц Провадження № 22-ц/795/465/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Хоменко Л. В. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4, ОСОБА_5
за участю:ОСОБА_6, представника ПАТ Банк Богуслав - ОСОБА_7, представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9, представника ОСОБА_10 - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства Банк Богуслав, ОСОБА_8, - третя особа: ОСОБА_10, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.01.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ Банк Богуслав, ОСОБА_8, - третя особа: ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1032 га, кадастровий номер :02:000:0404 в с.Клочків Чернігівського району Чернігівської області від 09.12.2015 року, укладеного між ПАТ Банк Богуслав та ОСОБА_8 та визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку А-2 з надвірними будівлями загальною площею 301,6 кв.м, житловою площею 109, 9 кв.м в с.Клочків Чернігівського району Чернігівської області від 09.12.2015 року, укладеного між ПАТ Банк Богуслав та ОСОБА_8

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування. ОСОБА_6 вказує, що в ході судового розгляду даної справи в суді першої інстанції представник банку неодноразово наголошував на тому, що банк звертався до ОСОБА_6 з вимогами- повідомленнями про сплату виникшої заборгованості, вимоги № 86/20 від 08.05.2014 року, №125/11 від 07.07.2014 року. Проте, як зазначають доводи апеляційної скарги, такі повідомлення не були отримані поручителем. Крім того, вказані повідомлення не містили в собі необхідних складових, передбачених статтею 35 Закону України Про іпотеку, оскільки не містили в собі повної суми боргу та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, тому, як вказує ОСОБА_6, вказані вимоги - повідомлення не можуть вважатися письмовими вимогами іпотекодержателя до іпотекодавця про усунення порушення виконання зобовязання. Таким чином, ОСОБА_6 стверджує, що він, як поручитель за кредитним договором № 19/02-КР-31/2012 від 30.05.2012 року, не був обізнаний про стан погашення ОСОБА_10 зобовязань за кредитним договором. В подальшому ОСОБА_6 дізнався від ОСОБА_10 про продаж належного їй на праві власності майна, і з метою погашення ним, як поручителем заборгованості за кредитним договором, зателефонував до банку, при цьому в розмові з ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які назвалися працівниками банку, погодився погасити заборгованість, яка виникла за кредитним договором. Проте, як вказує ОСОБА_6, в подальшому ПАТ Банк Богуслав було здійснено продаж іпотечного майна, належного ОСОБА_10 на праві власності, не дивлячись на те, що ОСОБА_6 мав наміри виконувати умови укладеного договору поруки. Доводи апеляційної скарги також зазначають про вибірковість оцінювання доказів судом першої інстанції, оскільки банк не представив відповідної інформації щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13, проте, вказані обставини не відображені у рішенні суду першої інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ Банк Богуслав, ОСОБА_8 просять відхилити апеляційну скаргу у звязку з її безпідставністю та залишити без змін законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 12.01.2017 року.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_10, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.131,135,151,152,189,190), не зявились. Згідно приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матералами, що 30.05. 2012 року між ОСОБА_10 та ПАТ Банк Богуслав було укладено кредитний договір № 19/02-КР-31/2012, відповідно до якого банком було надано ОСОБА_10 кредит в сумі 900 000 грн., зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом з 30.05.2012 року по 29.05.2013 року - 20,5 % річних, з 30.05.2013 року по 31.05.2013 року - 25 % річних, з 01.06.2013 року по 29.05.2017 року - 20,5 % річних, а позичальником було прийнято зазначені кошти та взято на себе зобовязання належним чином їх використати на зазначені в договорі цілі та своєчасно, і в повному обсязі повернути кредит. У випадках порушення умов догоовру позичальник зобовязалась сплатити банку неустойку у розмірах, строки та в порядку, встановлених договором, та відшкодувати збитки. В період з 23.07.2012 року по 25.04.2014 року було укладено договори № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12 про внесення змін до кредитного договору від 30.05.2012 року, за якими змінено графік повернення кредиту, строки сплати процентів, періоди, розмірі та строки сплати фіксованої процентної ставки, збільшено суму кредиту на 500 000 грн., у звязку з чим загальна сума кредиту зросла до 1 400 000 грн. (том 1, а.с. 231-253, том 2 а.с.1-35).

У забезпечення виконання зобовязання 30.05. 2012 року було укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку земельну ділянку площею 0,1032 га, кадастровий номер :02:000:0404, що знаходиться в с.Клочків Чернігівського району Чернігівської області та житловий будинок А-2, з надвірними будівлями, загальною площею 301,6 кв.м, розташований за адресою: с.Клочків, вул.Пролетарська, №74-А Чернігівського району та області (том 2, а.с. 36-47). Вказаний житловий будинок належить ОСОБА_10 на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку № 1462 від 23.05.2012 року та договору про внесення змін до договору дарування житлового будинку №1506 від 28.05.2012 року. Земельна ділянка також належить ОСОБА_10 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 23.05.2012 року. Вартість предметів іпотеки складала - 2 053 574, 00 грн., з них: вартість земельної ділянки - 77 611, 00 грн., вартість житлового будинку - 1 975 963,00 грн.

У період з 23.07.2012 року по 03.09. 2013 року було укладено договори № 1, №2, №3, №4 про внесення змін до договору іпотеки щодо земельної ділянки, оцінки предмету іпотеки, викладення п.7.6. договору, що стосується іпотечного застереження (том 2, а.с.48-58).

30.05.2012 року між ПАТ Банк Богуслав та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №19/02/-ПР-06/2012 (том 1, а.с.17-19), за умовами якого згідно п.1.1.поручитель зобовязується відповідати перед кредитором у порядку та в строки, встановлені цим договором, за виконання в повному обсязі позичальником, а також будь-яким новим боржником за кредитним договором, в разі переводу боргу чи смерті позичальника, як існуючого на час укладання цього договору та і того, що може виникнути в майбутньому, зобовязання, що витікає із кредитного договору. Пунктом 1.2. вказаного договору поруки передбачено, що позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобовязань повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

В ході судового розгляду даної справи судом було встановлено, що зважаючи на те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_6, знаючи про наявність заборгованості, не отримували поштові повідомлення банку у період з травня 2014 року по вересень 2015 року, банком 21.10. 2015 року було сформовано та направлено на адресу ОСОБА_10 через ЧД УДППЗ УКРПОШТА електронне повідомлення №7, за номером по ЦБД НОМЕР_1. Вказане електронне повідомлення було отримано ОСОБА_10 особисто 23.10.2015 року, згідно рекомндованого повідомлення про вручення вищевказаного електронного повідомлення та листа Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта Черніггівської дирекції №07-43-1140 від 09.11.2015 року (том 1, а.с.221, 223). Вручене ОСОБА_10 електронне повідомлення містило вимогу про усунення порушення, а саме, про необхідність сплати у тридцятиденний термін заборгованості за кредитним договором в сумі 1 217 000 грн. та нарахованих процентів за фактичне користування кредитними коштами в розмірі в сумі 185 862, 26 грн., а також попередження про звернення стягнення на нерухоме майно за договором іпотеки шляхом його продажу на підставі договору купівлі-продажу, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки. Таким чином, електронне повідомлення, надіслане банком ОСОБА_10, містило в собі всі необхідні реквізити, притаманні телеграмі, оскільки було відправлено у письмовому вигляді через засоби поштового звязку, що відповідає вимогам чинного законодавства, яке регламентує спріні правовідносини та узгоджується з п.8.4. кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_10

В подальшому, після закінчення тридцятиденного строку з моменту повідомлення ОСОБА_10, 09.12.2015 року, у відповідності до іпотечного застереження, ПАТ Банк Богуслав уклав із ОСОБА_8 договори купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 301,6 кв.м, розташованого за адресою: с.Клочків, вул. Пролетарська № 74-А Чернігівського району та області за ціною 1 289 300 грн, визначеною субєктом оціночної діяльності, відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ ІНВЕСТКОН станом на 04.12.2015 року (том 1, а.с.221-222) та земельної ділянки площею 0,1032 га, кадастровий номер :02:000:0404, що знаходиться в с. Клочків, Чернігівського району за ціною 110 200 грн., визначеною субєктом оціночної діяльності відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ ІНВЕСТКОН станом на 04.12. 2015 року (том 1 а.с.223-224). Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15.04.2016 року (том 1, а.с.68-72), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 31.05.2016 року (том 1, а.с.113-117), відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ПАТ Банк Богуслав, ОСОБА_8 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_6 є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлено статтями 215,216 ЦК України, а тому при вирішенні спору про визнання правочинів недійсними, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог, має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. В ході судового розгляду даної справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що обставини, на які посилається ОСОБА_6 у позовній заяві в обґрунтування вимог заявленого позову, не можуть бути правовими підставами для задоволення вимог позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вказаного висновку суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Твердження апеляційної скарги відносно того, що банк мав відправити пропозицію про придбання нерухомого майна, яке було предметом іпотеки, в порядку, визначеному статтею 38 Закону України Про іпотеку, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Оскільки вказані твердження апеляційної скарги не узгоджуються з приписами статті 38 Закону України Про іпотеку, відповідно до частини першої якої, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі), передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі - продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

По справі встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що єдиним власником іпотечного майна була ОСОБА_10, позивач при цьому не мав зареєстрованих прав на предмети іпотеки.

Приписи норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, не містять в собі положень щодо зобовязання кредитора здійснювати першочергові заходи щодо стягнення кредитної заборгованості саме з поручителя, позивача по справі, після чого звертати стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається із вимог заявленого позову про визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу, позивач посилався на ті обставини,що він не отримував вимог банку щодо погашення кредитної заборгованості у зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, також позивач посилався на ті обставини, що він не отримував належного повідомлення про намір банку здійснити продаж предметів іпотеки, при цьому позивач вказував на неузгодження ціни продажу та її заниження, посилаючись при цьому на порушення банком ч.1, ч.6 статті 38 Закону України Про іпотеку.

Вказані посилання містять в собі і доводи апеляційної скарги. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані твердження апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Оскільки, виходячи з правового аналізу приписів норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ч.1 статті 38 Закону України Про іпотеку, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобовязаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про всій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Положеннями ч.6 статті 38 Закону України Про іпотеку передбачені наслідки продажу предмета іпотеки за ціну, нижчу за звичайні ціни на цей вид майна у вигляді відшкодування різниці між ціною продажу предмету іпотеки та звичайною ціною на нього. За даних обставин посилання ОСОБА_6 на ті обставини, що банком не було узгоджено ціну продажу предмету іпотеки з ОСОБА_10, не можуть бути підставою для визнання оспорюваних позивачем правочинів недійсними.

Виходячи з правового аналізу приписів статей: 203, 215, 216 ЦК України та розяснень п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, відповідно до якого правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що обставини, на які посилається позивач в обгрунтування вимог заявленого позову про визнання недійсними оспорюваних ним договорів купівлі-продажу, не можуть бути правовими підставами для визнання недійсними вказаних правочинів.

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції не узгоджуються з нормами матеріального права, а також порушують норми процесуального права, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Оскільки позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не представлено належних та допустимих доказів в розумінні статей 58, 59 ЦПК України на спростування висновків суду першої інстанції. Відповідно до ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи було задоволено клопотання позивача про витребування у ПАТ Банк Богуслав інформації відносно того, чи були станом на жовтень-грудень 2015 року працівниками банку і на яких посадах перебували ОСОБА_13 та ОСОБА_12, проте, банк вказаної інформації не представив. ОСОБА_6 зазначає, що вказані обставини не знайшли свого відображення у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, що свідчить про неналежну оцінку судом першої інстанції представлених доказів. Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в силу приписів ч.2 статті 308 ЦПК України. В даному випадку справа розглянута судом першої інстанції в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, представлених суду учасниками судового розгляду, що узгоджується з положеннями ч.1 статті 11 ЦПК України. Також необхідно зазначити, що згідно частин 2,3,4 статті 212 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, відобразивши результати оцінки доказів в рішенні, з наведенням мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті. Як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2017 року, результати оцінки досліджених судом в ході судового розгляду даної справи доказів відображені у рішенні суду, при цьому судом у оскаржуваному рішенні наведені відповідні мотиви прийняття доказів або відмови у їх прийнятті.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі приписів норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: