Номер провадження: 22-ц/785/6285/17
Номер справи місцевого суду: 2-823/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» про визнання угоди дійсною та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2008 року ОСОБА_3 звернувся Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, за участю третьої особи ПАТ «УкрСоцбанк» про визнання угоди дійсною та визнання права власності посилаючись на те, що .

ОСОБА_4 16 травня 2006 р. уклав з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 2006/13-2.06/462 та отримав кошти у розмірі 195000,00 доларів США на придбання нерухомого майна двокімнатної квартири, загальною площею 100, 1 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Після придбання вказаної квартири за рахунок кредитних коштів, дана квартира була передана в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», згідно іпотечного договору від 22.05.2006 р., укладеного між банком та ОСОБА_5 в рахунок забезпечення виконання умов договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16.05.2006 р.

При наданні ОСОБА_4 кредиту, згідно договору Кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 р., ОСОБА_2 мати ОСОБА_4, виступила його майновим поручителем за даним кредитним договором. На виконання поруки було укладено «Іпотечний договір» (з майновим поручителем) від 16.05.2006 р. між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 Згідно п. 1.1. зазначеного «Іпотечного договору» ОСОБА_2 передала в іпотеку банку у якості забезпечення виконання ОСОБА_5 умов договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16.05.2006 р. двокімнатну квартиру, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_2, що належить їй на праві власності.

У лютому 2008 року ОСОБА_4 звернувся до позивача ОСОБА_3, і посилаючись на тимчасові труднощі, поросив надати йому допомогу у перекредитуванні у звязку з невиконанням умов кредитного договору.

ОСОБА_6 погодився та 08.02.2008 р. між Колеснiком Є.І., ОСОБА_5 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено «договір поруки», згідно умов якого ОСОБА_6 був зобовязаний перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_4 зобовязань, щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 р.

У звязку з тим, що ОСОБА_4 не виконував свої зобовязання за договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 р., з метою уникнути збитків, у вигляді штрафних санкцій, ОСОБА_7 був змушений укласти з банком «Договір уступки вимоги» № 06-09/339 від 25.02.2008 р.

Згідно умов «договору уступки вимоги» ОСОБА_6 було передано банком право вимоги від ОСОБА_4 боргу в загальній сумі 193457, 78 доларів США., а Колеснiком Є.І. було внесено на рахунок АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» суму боргу ОСОБА_4

Позивач звернувся до суду з позовом, відповідно якого просив суд визнати угоду про перехід ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру № 68-А, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17, згідно іпотечного договору від 16 травня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк», договору уступки вимоги № 06-09/339 від 25 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк», та договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» дійсною й визнати дійсною угоду про перехід до нього, як іпотекодержателя, права власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_3 «А», а також визнати за ним право власності на вказану квартиру, зняти з реєстрації зареєстрованих осіб у спірній квартирі й виселити відповідачів з вказаного помешкання.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2010 року визнано угоду про перехід іпотекодержателю ОСОБА_7 права власності на двокімнатну кв. № 68-А, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17, згідно іпотечного договору від 16 травня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» , договору Уступки вимоги» № 06-09/339 від 25 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк», та договору кредитну № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» дійсною.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на двокімнатну кв. № 68-А, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17.

Зобовязано Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_2, які зареєстровані у квартирі № 68-А, розташованої за адресою м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_2 з квартири № 68-А, розташованої за адресою м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 червня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2010 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, іншим суддею.

Ухвалою Прморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2011 року у задоволенні клопотання представника відповідачів про обєднання позовів відмовлено, зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про визнання угоди дійсною та визнання права власності до вирішення іншої справи № 2-671/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та повернення грошових коштів, що перебуває у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси, та до набрання судовим рішенням по цій справі законної сили.

Ухвалою Прморського районного суду м. Одеси від 25 рудня 2014 року відновлено судове провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про визнання угоди дійсною та визнання права власності, за участі третьої особи АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк». Залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано за ОСОБА_3, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за укладеним кредитним договором, право власності на двокімнатну квартиру № 68-А, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17, - в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним 16 травня 2006 року між АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» та ОСОБА_10, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_11, в реєстрі за № 1406. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 16 травня 2006 року уклав з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 2006/13-2.06/462 та отримав кошти у розмірі 195000,00 доларів США для придбання нерухомого майна двокімнатної квартири, загальною площею 100,10 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_4.

Після придбання вказаної квартири за рахунок кредитних коштів, цю квартиру передано в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» згідно з іпотечним договором від 22.05.2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_4 в рахунок забезпечення виконання умов договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16.05.2006 року.

Крім того, при наданні ОСОБА_4 кредиту за договором кредиту № 2006/13-6/462 від 16 травня 2006 року, ОСОБА_2 мати ОСОБА_4, виступила його майновим поручителем за вказаним кредитним договором. На виконання умов договору поруки між банком й ОСОБА_2 16.05.2006 року укладено іпотечний договір.

Відповідно до п. 1.1. цього іпотечного договору ОСОБА_2 передала в іпотеку банку, у якості забезпечення виконання ОСОБА_4 умов договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16.05.2006 року, двокімнатну квартиру, загальною площею 81,80 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_2, що належить їй на праві власності.

У лютому 2008 року ОСОБА_4 звернувся до позивача ОСОБА_3, і посилаючись на тимчасові труднощі, просив надати йому допомогу у перекредитуванні у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору.

У подальшому, 08.02.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 був зобов'язаний перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_4 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року.

Як вбачається з пояснень представника банку, що не заперечене іншими учасниками спору, за листом №02.506-37/85-3687 від 01 грудня 2014 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком по цьому договору кредиту погашена у повному обсязі його поручителем ОСОБА_3 Окрім цього, між ОСОБА_3 та банком 25.02.2008 року укладено договір уступки вимоги № 06-09/339.

Позивачем направлені ОСОБА_4 та його поручителю ОСОБА_2 претензії з вимогою про повернення основного боргу, відсотків та пені, але відповідачі не виконали вимогу позивача, передбачену умовами 4.4. та 4.5. договору кредиту.

Між банком та позивачем ОСОБА_3 25 лютого 2008 року укладено договір уступки вимоги № 06-09/339, за умовами якого до останнього перейшли усі права кредитора до відповідача в цьому провадженні із договору кредиту, укладеного попередньо між ОСОБА_4 16 травня 2006 року з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (договір кредиту № 2006/13-2.06/462).

Позивачем ОСОБА_3 заборгованість за вказаним договором сплачено в повному обсязі 26.02.2008 року на підставі договору поруки № 06-09/2005 від 8.02.2008 року, що підтверджується довідкою банку від 01.02.2010 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2010 року у вказаній справі вимоги позивача задоволено у повному обсязі. ОСОБА_8, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10 червня 2010 року зазначене рішення суду першої інстанції скасоване й справу повернуто до Приморського районного суду м. Одеси на новий розгляд.

Окрім цього, в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення коштів, за участі третіх осіб - ОСОБА_3, АК ТОВ «ОТП-Банк». Вимоги позивачів направлені на визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої у Малиновському районі міста ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_5, та повернення грошових коштів за цю квартиру.

Провадження у вказаній справі завершено, за наслідками чого судом апеляційної інстанції постановлено рішення суду від 22 грудня 2015 року. Відповідно до змісту вказаного рішення нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 22.05.2006 року між АКБ «Уксоцбанк» та ОСОБА_3 не укладався, проте, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання дійсною угоди про перехід права власності на спірну квартиру відмовлено.

Таким чином, обставини, що встановлені під час розгляду тієї справи, мають преюдиційне значення для розгляду цієї та додатковому дослідженню й доказуванню не підлягають.

Даючи оцінку вимог про визнання дійсною угоди про перехід іпотекоддержателю права власності, суд обгрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

ОСОБА_8, наведена норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з огляду на таке.

Суд має виходити з обґрунтованості саме відмови у задоволенні вимоги позивача про визнання угоди про перехід ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру № 68-А, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17, згідно з іпотечним договором від 16 травня 2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», договором уступки вимоги № 06-09/339 від 25 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», та договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року, укладеним між ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк».

Положення ч. 1 ст. 220 ЦК України для вказаних правовідносин не є належними. Вирішуючи цей спір, суд зобовязаний застосувати інші норми права, за допомогою яких має бути врегульований зазначений спір, якими є правила ч. 2 ст. 556 ЦК України.

Даючи оцінку переходу до позивача прав кредитора за іпотечним договором, суд обгрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Підставою переходу прав кредитора до поручителя слугує не угода про уступку права вимоги, а такий юридичний факт, як виконання позивачем зобов'язання за боржника, з яким закон пов'язує перехід прав усіх кредитора до такої особи. Таким чином, виконання поручителем зобов'язання за боржника, згідно із нормами цивільного законодавств, є підставою переходу прав кредитора до поручителя і набуття поручителем всіх прав кредитора по цьому зобов'язанню в обсязі задоволених поручителем вимог кредитора за основним зобов'язанням (кредитним договором), що повною мірою стосується й переходу прав із тих зобовязань, що забезпечували виконання основного зобовязання.

Таким чином, з огляду на те, що жодним з учасників справи не заперечував факт сплати позивачем основного боргу відповідача за кредитним договором, до ОСОБА_3 нового кредитора перейшли права первісного кредитора за договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року, у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, разом з правами кредитора у забезпечувальних зобовязаннях.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Змістом зобов'язального правовідношення є сукупність прав і обов'язків контрагентів. Заміна кредитора не тягне зміни змісту зобов'язання, тому права первісного кредитора переходять до поручителя (нового кредитора) у повному обсязі. Таким чином, повинні переходити як ті права, що входять до змісту основного зобов'язання, так і ті, які забезпечують виконання вимоги кредитора (право застави, притримання тощо).

Як слідує зі змісту ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За правилом ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

ОСОБА_8, ця загальна норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спеціальною правовою нормою є положення ч. 2 ст. 556 ЦК України.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно з п. 2.4.3. іпотечного договору від 16.05.2006 року, у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до підпункту 4.5.3 п. 4.5. іпотечного договору від 16.05.2006 року, іпотекодержатель за вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з наступних способів шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з п. 1.1 та 1.2 кредитного договору від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 встановлена вартість квартири-предмету іпотеки склала 80000,00 доларів США, що з урахуванням діючого на момент укладання курсу валют становило 404000,00 гривень.

Таким чином, в рахунок задоволення вимог позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на квартиру майнового поручителя ОСОБА_2І, судом має бути зараховано 80000,00 доларів США боргу за укладеним кредитним договором у сумі 193457,78 доларів США.

Враховуючи, що відповідачем не виконано умови кредитного договору перед новим кредитором позивачем, позивач є кредитором також й за іпотечним договором, відповідач вимог щодо сплати суми боргу не виконав ані до моменту звернення до суду, ані під час розгляду цієї справи судом, з врахуванням чого набув право на визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Додатково судом враховано й те, що зазначені вимоги були задоволенні рішенням суду від 25 лютого 2010 року у цій справі, яке було оскаржене за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від 30.03.2010 року.

Судом апеляційної інстанції надано правову оцінку вказаному рішенню Приморського районного суду м. Одеси згідно з вимогами зазначеної апеляційної скарги та, як наслідок, колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, всупереч вимог апелянта, встановлено порушення судом першої інстанції, під час ухвалення вказаного рішення суду, лише норм процесуального права.

Таким чином, цим судом встановлено, що судом апеляційної інстанції перевірено встановлені судом обставини, попередньо сформовані доводи суду першої інстанції у рішенні від 22 лютого 2010 року, з правильністю й послідовністю яких і погодився, за наслідками чого постановлено ухвалу суду від 30 червня 2010 року.

Досліджуючи виселення відповідачів зі спірного житла, суд правильно встановив наступне.

Під час розгляду цієї справи суд зобовязаний застосувати правову позицію, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, згідно з якою за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР.

Кредит за договором кредиту № 2006/13-2.06/462, укладений 16 травня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, надавався для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_5, що зазначено в пункті 1.2. вказаного договору.

Спірну квартиру передано в іпотеку банку за іпотечним договором від 16 травня 2006 року, укладеним з ОСОБА_2, якій ця квартира належить на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2002 року.

Таким чином, спірна квартира не відноситься до такого іпотечного майна, що було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення не може здійснюватися відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР.

Згідно з частинами 3 та 4 статті 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

За викладеного, суд правильно визначив, що спірна квартира належала відповідачці до надання кредиту банком, придбана не за рахунок кредитних коштів, тож суд додатково має застосувати правову позицію Верховного Суду України, сформульовану у справі № 6-1061 цс15, згідно з якою як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Наведене свідчить про безпідставність вимог позивача в частині виселення відповідачів зі спірної квартири та зняття їх з реєстраційного обліку без надання іншого житла.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідальність висновків суду обставинам справи, неправильну оцінку судом доказів, неврахування судом практики ВССУз аналогічних спірних правовідносин, недоведеність виконання позивачем обовязків відповідача, неповне з`ясування оцінки іпотечного майна, неправильне застосування судом вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку», неврахування судом закону «Про мораторій» при розгляді зазначених спірних правовідносин, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є безпідставними, оскільки спростовані дослідженими обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

ОСОБА_13