22-ц/775/820/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції Папаценко П.І.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про встановлення нікчемності кредитного договору,-

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитних договорів, в подальшому змінила предмет позовних вимог, просила встановити нікчемність кредитного договору від 30 серпня 2010 року. Свої вимоги мотивувала тим, що не підписувала Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів ПАТ КБ «ПриватБанк», тому з урахуванням положень ст.ст.215, 1055 ЦК України, є законні підстави вважати кредитний договір від 30 серпня 2010 року нікчемним. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» наполягає на його дійсності спір підлягає судовому розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вказує, що суд належним чином не з'ясував зміст зобов'язань які виникли між сторонами. Так, не було досліджено і з'ясовано які саме Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку були розміщенні на сайті відповідача на час підписання позивачем анкети-заяви; чим саме підтверджується дата публікації на офіційному сайті відповідача та набрання чинності даних локальних нормативно-правових актів. Також, не було встановлено ідентичності завірених копій актів, наданих відповідачем з розміщеними на той час актами на сайті відповідача. Суд залишив поза увагою відсутність підпису позивача на завірених копіях Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів банку. Рішення суду не відповідає викладеним в постановах Верховного Суду України (справа №6-240цс від 11 лютого 2015року, справа №6-16цс від 11 березня 2015року) висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, що умови і правила ПАТ КБ «ПриватБанк» не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору за відсутності на них підпису позичальника, оскільки не є зрозумілим, чи саме ці умови і правила існували на момент укладення договору, чи не змінені вони банком, чи ознайомлений з ними позичальник, чи розумів їх позичальник перед укладенням договору. Також, рішення суду першої інстанції не відповідає наступному правовому висновку, зробленому Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, які підтримали доводи скарги, заперечення представника відповідача Малервейн М.С., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Виходячи з положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зокрема, згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За нормами ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач підписавши анкету-заяву погодилася з тим, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складає договір приєднання, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом.

Висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, одо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи 30 серпня 2010 року позивач ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій указано, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між банком та нею договір про надання банківських послуг.

Позивач, підписавши 30 серпня 2010 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», була повідомлена про зміст Умов і Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» (www/privatbank.ua), а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві (а.с.143).

Відповідачем до суду першої інстанції був наданий витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, актуалізована редакція яких була затверджена наказом № СП-2010-911 від 17 серпня 2010 року (а.с.91-92,93-116).

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів про те, що позичальник ознайомлювався саме з цими Умовами, є безпідставними, оскільки позивач не надав різних за змістом Умов, які б діяли у ПАТ КБ «ПриватБанк» на час підписання ним заяви позичальника від 30 серпня 2010 року.

Сама по собі відсутність підпису на вказаних Умовах не є підставою для висновку про те, що ОСОБА_2 не була з ними ознайомлена, враховуючи умови анкети-заяви позивача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 30 серпня 2010 року.

Крім того, згідно інформації банку та виписки по рахунку вбачається, що позивач ОСОБА_2 отримала платіжну карту - кредитка «Універсальна» № НОМЕР_1, активізувала її та тривалий час користувалася кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість, тобто погоджувалася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами (а.с. 60-62,117-119).

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду першої інстанції правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 11 лютого 2015 року справа №6-240цс14, від 11 березня 2015 року справа № 6-16цс15 та 22 березня 2017 року справа №6-2320цс16.

Так, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року міститься висновок про те, що Умови, пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, і що саме ці Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або що в подальшому такі Умови, зокрема, щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже, зміст п.4.2 Умов і заяви позичальника від 14 вересня 2006 року містить розбіжності. У зв'язку із цим доводи відповідача про не ознайомлення його з Умовами не можна визнати необґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічний правовий висновок щодо відсутності підпису відповідача на Умовах щодо збільшення строку позовної давності міститься і у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року.

У постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року зазначено, що Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суди, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом і комісії, водночас помилково стягнули з відповідача пеню та штрафи, передбачені Умовами.

З наведеного вбачається, що висновки Верховного Суду України про те, що Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки не містять підпису позичальника, стосуються саме зобов'язань зі сплати винагороди, неустойки у разі порушення зобов'язань з повернення кредиту та строків позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, а не укладеного кредитного договору в цілому.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева