П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 квітня 2017 року м. Київ
Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого суддів:Охрімчук Л.І., Гуменюка В.І., Лященко Н.П., Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Чуднівського району Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до Чуднівської районної державної адміністрації Житомирської області, ОСОБА_6 про визнання незаконним розпорядження та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки за заявою ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року прокурор Чуднівського району Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області звернувся до суду з позовом до Чуднівської районної державної адміністрації Житомирської області (далі - Чуднівська РДА), ОСОБА_6 про визнання незаконним розпорядження та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Прокурор зазначав, що проведеною перевіркою дотримання вимог земельного законодавства при наданні фізичним та юридичним особам в оренду земельних ділянок прокуратура встановила, що на підставі розпорядження голови Чуднівської РДА від 16 квітня 2003 року ОСОБА_6 надано дозвіл на розроблення проектно-технічної документації з надання земельної ділянки водного фонду в оренду.

Розпорядженням Чуднівської РДА від 10 липня 2003 року затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду (ставка) для рибогосподарських цілей, розташованої на землях запасу Стовпівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області.

17 листопада 2003 року між Чуднівською РДА та ОСОБА_6 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду, за умовами якого останньому передано в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 13,4317 га зі сплатою 30 грн за 1 га на рік строком на 30 років.

Посилаючись на те, що розпорядження про передачу земель водного фонду в оренду прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: орендну плату за користування водним об'єктом та земельною ділянкою встановлено без проведення обов'язкової нормативної грошової оцінки, проект землеустрою, на підставі якого укладено договір оренди водного об'єкта, не пройшов державну експертизу землевпорядної документації, змінивши позовні вимоги у процесі розгляду справи, позивач просив визнати це розпорядження незаконним, визнати недійсним зазначений договір оренди земельної ділянки та зобов'язати ОСОБА_6 повернути земельну ділянку загальною площею 13,4317 га до земель водного фонду Стовпівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області шляхом підписання акта прийому-передачі.

Суди розглядали справу неодноразово.

Чуднівський районний суд Житомирської області рішенням від 15 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог прокурора відмовив.

Апеляційний суд Житомирської області 2 лютого 2016 року рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 15 грудня 2015 року скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог прокурора: визнав незаконним та скасував розпорядження голови Чуднівської РДА від 10 липня 2003 року «Про затвердження матеріалів проектно-технічної документації по відводу земельної ділянки водного фонду для рибогосподарських цілей, розташованої на землях запасу Стовпівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області, громадянину ОСОБА_6»; визнав недійсним договір оренди земельної ділянки водного фонду, укладений 17 листопада 2003 року між Чуднівською РДА та ОСОБА_6; зобов'язав ОСОБА_6 повернути земельну ділянку загальною площею 13,4317 га до земель водного фонду Стовпівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області шляхом підписання акта прийому-передачі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 7 вересня 2016 року рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2016 року залишила без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2016 року ОСОБА_6 просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 21 Закону України «Про оренду землі», статті 24 Закону України «Про плату за землю», а також Закону України «Про оцінку земель», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статей 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування заяви ОСОБА_6 надав копії ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року та постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві

ОСОБА_6 доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що на підставі розпорядження голови Чуднівської РДА від 16 квітня 2003 року ОСОБА_6 надано дозвіл на розроблення проектно-технічної документації з надання земельної ділянки в оренду із земель водного фонду.

Розпорядженням голови Чуднівської РДА від 10 липня 2003 року затверджено проект із землеустрою щодо відводу земельної ділянки водного фонду (ставка) для рибогосподарських цілей, розташованої на землях запасу Стовпівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області, ОСОБА_6

17 листопада 2003 року між Чуднівською РДА та ОСОБА_6 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду, за умовами якого останньому передано в довгострокову оренду строком на 30 років земельну ділянку водного фонду загальною площею 13,4317 га.

Відповідно до пункту 2.2 договору оренди розмір орендної плати за цим договором становить 30 грн за 1 га на рік. При цьому загальна сума орендної плати на період дії цього договору складає 12 тис. 88 грн 53 коп.

Пунктом 2.4 договору оренди передбачено, що орендна плата збільшується при зміні розміру земельного податку відповідно до чинного законодавства України, при цьому сторони укладають додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною цього договору оренди.

На виконання вказаного пункту договору 12 січня 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду, якою внесено зміни до договору оренди водного об'єкта та земельної ділянки щодо розміру орендної плати та порядку її сплати. Зокрема, орендна плата встановлена у розмірі 4 тис. 96 грн 67 коп. за один рік.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване розпорядження голови Чуднівської РДА прийнято з дотриманням вимог земельного законодавства та не суперечить встановленій процедурі набуття права оренди на земельну ділянку. Крім того, законодавство України, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало обов'язкового проведення грошової оцінки землі, а тому оспорюваний договір оренди земельної ділянки водного фонду укладено відповідно до вимог закону.

При цьому суд зазначив, що виготовлення проекту відведення не передбачено у випадку передачі земельної ділянки комунальної або державної власності в оренду громадянам, за винятком передачі в оренду земельної ділянки зі зміною цільового призначення та із земель запасу під забудову відповідно до статті 124 Земельного кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588139/ed_2016_07_14/pravo1/T012768.html?pravo=1>.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог прокурора, апеляційний суд, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, вважав, що передача спірної земельної ділянки в оренду відбулась з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки грошова оцінка земельної ділянки не проводилась, землевпорядна документація не проходила обов'язкової державної експертизи.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року, наданій заявником для порівняння, міститься висновок про те, що як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Оскільки прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства України, суди не з'ясували, коли саме остання довідалася або могла довідатися про порушення свого права, тобто, коли почався перебіг позовної давності. Отже, ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суди не врахували положень закону та дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного та містобудівного законодавства під час здійснення перевірки.

У справі, за результатами перегляду якої Верховний Суд України прийняв зазначену постанову, відповідач подав заяву про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У справі, яка переглядається, відповідач не заявляв про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу до винесення рішення судом.

Таким чином, указана постанова Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статей 261, 267 ЦК України, оскільки у справі, за результатами перегляду якої вона прийнята, та у справі, яка переглядається, суди встановили різні фактичні обставини.

Крім того, надана заявником на обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави подання заяви про перегляд судових рішень ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 21 Закону України «Про оренду землі», статті 24 Закону України «Про плату за землю», Закону України «Про оцінку земель», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки зазначена ухвала постановлена у цій же справі за результатом перегляду в касаційному порядку з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстави порушення судами норм ЦПК України.

Таким чином, відсутні правові підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2016 року.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 3603 , частиною третьою статті 3603 , частиною першою статті 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 2 лютого 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Л.І. Охрімчук

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко