АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №759/3059/17 Головуючий у 1-ій інстанції - Уляновська О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Музичко С.Г.,

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просила шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2, зареєстрований 21.10.2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1072 розірвати, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200,00 грн. щомісячно, починаючи з часу звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладений 21.10.2000 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1072, розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200,00 грн. щомісячно, починаючи з 24 лютого 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду змінити, стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини всіх доходів з моменту набрання рішенням законної сили. Також просить скасувати ухвалу суду про повернення зустрічного позову, проголошену судом у судовому засіданні 26.09.2017 року.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що обидва позови є взаємопов'язаними, а вимоги про стягнення аліментів є взаємовиключними. Зазначає, що судом неправомірно відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Також посилається на те, що він не заперечує проти вимог про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі ј частини від всіх його доходів. Крім того, зазначає, що він добровільно надавав кошти позивачу на утримання їх спільного сина.

В судове засідання сторони не з'явились, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, тому в силу ст. 305 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги електронне повідомлення, направлене представником відповідача до суду апеляційної інстанції 04.12.2017 року про відкладення розгляду справи, оскільки дана заява не містить підпису особи, що її подала та в ній не зазначено причин неможливості прибуття відповідача чи його представника у судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а в частині стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, виходив із того, що відповідач інших неповнолітніх дітей на утриманні не має.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у вересні 2017 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому просив визнати постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі ј від всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

21.10.2000 року між сторонами зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1072 (а.с. 61).

Апеляційна скарга не містить обґрунтування незаконності рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, тому у відповідності до ч.1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині.

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як батько, зобов'язаний матеріально утримувати свою дитину, що передбачено ст. 180 СК України і визнається відповідачем.

Неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Як встановлено у судовому засіданні суду першої інстанції, відповідач проживає окремо, інших дітей не має.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 184 цього Кодексу, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Положеннями ч.3 ст.181 зазначеного Кодексу передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Тобто, спосіб стягнення аліментів визначає виключно стягувач, а не суд. Суд за заявою одного з батьків про бажання одержувати аліменти у твердій грошовій сумі або в часті від доходу приймає відповідне рішення про спосіб стягнення аліментів, незалежно від наявності офіційного працевлаштування чи мінливого, нерегулярного доходу платника.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо зміни способу стягнення аліментів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо добровільного надання відповідачем позивачу коштів на утримання їх спільного сина, оскільки з наданих до суду квитанцій про переказ готівки від 26.05.2017 року, від 19.06.2017 року, від 17.07.2017 року, від08.08.2017 року, 15.08.2017 року, від 30.08.2017 року та від 21.09.2017 року вбачається, що кошти були направлені ОСОБА_3 після звернення нею до суду.

Відповідачем не було надано суду доказів надання позивачу матеріальної допомоги на утримання сина до пред'явлення нею позову до суду, тому суд прийшов до правомірного висновку про стягнення з нього аліментів у примусовому порядку.

До суду першої інстанції відповідачем надано довідку Музею історії м.Києва від 30.03.2017 року №30, відповідно до якої ОСОБА_2 працює з 14.10.2014 року на посаді провідного фахівця Музею історії м.Києва, в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року отримав заробітну плату у розмірі 26 304,19 грн. (а.с.36).

Відповідач у апеляційній скарзі посилається на те, що він має можливість сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від всіх його доходів, проте з вищенаведеної довідки вбачається, що розмір аліментів, визначений судом у сумі 1 200,00 грн. становить ј частину від всіх доходів відповідача.

Судом встановлено, що за своїм станом здоров'я та матеріальним становищем відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Відповідачем до суду не було надано належних доказів, які б підтвердили неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200,00 грн. щомісячно.

Відповідно до журналу судового засідання від 26.09.2017 року, судом першої інстанції відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Відповідно до ч.2 ст. 123 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при винесенні ухвали про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви не є підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи документи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням вимог закону.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді