Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 316/2200/15 Головуючий у 1 інстанції: Вільямовська Н.О.
Провадження № 22-ц /778/3219/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», про стягнення заборгованості по орендній платі,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по орендній платі.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 24.07.2008р. між нею та ПРИВАТБанком було укладено договір № 2 суборенди приміщення, за яким вона надала відповідачу у тимчасове користування приміщення загальною площею 96 кв. м для ведення банківської діяльності, яке знаходиться за адресою: м. Енергодар, вул. Комсомольська, 30. Пунктом 2.2. договору суборенди було визначено розмір орендної плати з розрахунку 135,42 грн. за 1 кв. м без ПДВ; оплата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Крім орендної плати відповідач був зобовязаний сплачувати комунальні послуги пропорційно орендованій площі.

16 червня 2011р. до вказаного договору була укладена додаткова угода, в п. 4 якої було встановлено строк дії договору 1 рік 11 місяців та 15 днів, тобто з 16.06.2011р. по 31.05.2013р. Але після спливу строку дії договору ні вона, ні відповідач не наполягали на припиненні договору, і тому вищезазначене приміщення залишилось у користуванні відповідача на той самий строк, тобто з 01.06.2013р. по 15.05.2015р. Після спливу 15 травня 2015 року строку дії договору знову жодна із сторін не наполягала на його припиненні, внаслідок чого його дія поновилась на новий такий же строк. До липня 2015 року ОСОБА_2 виконував свої обовязки за договором, а з липня 2015 року орендна плата сплачувалась не в повному обсязі, а згодом відповідач взагалі припинив сплачувати орендну плату. На день подання позову сума заборгованості з орендної плати становить 65 744,18 грн., яку позивач просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 орендну плату за період з червня по серпень 2015 року в сумі 65 744,18 грн. та судовий збір в розмірі 657,45 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року у цій справі скасовано, провадження у справі закрито. Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 12 вересня 2016 року у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 14 червня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 12 вересня 2016 року у цій справі скасовано, справу направлено для розгляду до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд виходив із того, що орендар після спливу строку оренди 31.05.2015р. продовжив користуватись орендованим приміщенням, сплативши за нього частково орендну плату і комунальні платежі за червень 2015р., що є свідченням поновлення договору оренди на новий строк, тому зобов»язаний сплатити заборгованість з орендної плати за три місяці, яка виникла на час звернення з позовом, у визначеній позивачем сумі в розмірі 65 744,18 грн.

Встановлено, що 24 липня 2008 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець), ПАТ КБ «ПриватБанк» (орендар) та ОСОБА_4 (власник) було укладено Договір № 2 суборенди, предметом якого є надання орендареві в тимчасове користування приміщення загальною площею 96 кв. м, яке знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Енергодар, вул. Комсомольська, буд. 30, для ведення банківської діяльності ( а.с. 5-7).

Власником вказаного нерухомого майна на той час був ОСОБА_4, який передав це приміщення в оренду ФОП ОСОБА_3 на підставі договору № 2 від 15 липня 2008р.

01 липня 2010р. між фізичною особою ОСОБА_4 як позичкодавцем та фізичною особою ОСОБА_3 як користувачем укладено договір позички нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_3 отримала в безоплатне тимчасове користування на строк 35 місяців від власника котедж з торговим приміщеннями площею 888,5 кв. м, розташований по вул. Комсомольській, 30 в м. Енергодарі, до якого входить як складова частина приміщення площею 96 кв. м, яке перебуває у суборенді у ПРИВАТБАНКУ.

У зв»язку з такими змінами Додатковою угодою від 16.06.2011р. були внесені зміни до договору суборенди № 2 від 24.07.2008р., а саме: внесено зміни до сторони орендодавця, внаслідок чого в подальшому орендодавцем виступила фізична особа ОСОБА_3 без статусу підприємця, а також внесені зміни в п. 7.1 щодо строку суборенди, який визначено сторонами з 16 червня 2011р. по 31 травня 2013р. ( а.с. 8).

В цей же день за актом здачі-приймання приміщення від 16.06.2011р. (а.с 9) воно фактично було передано в користування від фізичної особи ОСОБА_3 (орендодавця) до ПАТ КБ «ПриватБанк» (орендаря).

В подальшому, 01 лютого 2012р. між фізичною особою ОСОБА_4 та фізичною особою ОСОБА_3 укладено ще один договір позички строком на 35 місяців того ж котеджу з торговим приміщеннями площею 888,5 кв. м, розташованого по вул. Комсомольській, 30 в м. Енергодарі, до якого входить як складова частина приміщення площею 96 кв. м, яке перебуває у суборенді у ПРИВАТБАНКУ. Але змін до договору суборенди № 2 від 24.07.2008р. більше не вносилось.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17.10.2013р. було здійснено реєстрацію права власності на об»єкт нерухомого майна котедж з торговим приміщенням, розташований за адресою: Запорізька обл., м. Енергодар, вул. Комсомольська, 30 загальною площею 888,5 кв. м, за ОСОБА_5 ( реєстраційний номер нерухомого майна 25). Та після цього ПРИВАТБАНКОМ новий договір оренди з новим власником майна не укладався.

На цих обставинах акцентував увагу відповідач, але суд вважав, що згідно з п. 7.10 Договору № 2 суборенди приміщення від 24.07.2008р. у разі зміни власника всі права та обовязки по виконанню цього договору переходять до нового власника, яким вважав ОСОБА_3

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на порушенні судом в цій частині вимог ст. 606 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія погоджується з такими ствердження апелянта з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 606 ЦПК України зобов»язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Оскільки відповідно до ст. 509 ЦК України зобов»язання це правовідношення між, як мінімум, двома сторонами, поєднання двох сторін в одній особі є підставою для припинення зобов»язання.

Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що стаття 606 ЦК України повинна застосовуватися судом до спірних правовідносин у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов'язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб'єктів правовідношення у зв'язку з обставинами, зазначеними в законі, зникає і з двох самостійних суб'єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме в такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов'язання не залежатиме від волі сторін.

За загальним правилом, при переході права власності на здане в найм майно від наймодавця до іншої особи договір найму зберігає чинність для нового власника ( ст. 770 ЦКУ). Однак ці правила стосуються переходу права власності від орендодавця до іншої особи, яка не є стороною договору найму.

Але ж наявність між сторонами зобов»язання найму не перешкоджає укладенню тими ж сторонами угод щодо переходу права власності на об»єкт майнового найму, за яким наймач придбаває у власність цей об»єкт. Коли ж наймач стає власником об»єкта найму, до нього переходять права і обов»язки наймодавця, то в одній особі поєднується наймодавець і наймач, а відтак, зобов»язання в такому разі припиняється.

Оскільки з 17.10.2013р. ОСОБА_3 стала власником котеджу по вул. Комсомольській, 30 в м. Енергодарі, то у договорах позички, укладених між нею як орендарем та ОСОБА_4 як орендодавцем, від 01.07.2010р. та 01.02.2012р. відбулось поєднання в її особі і наймача, і наймодавця, тому зобов»язання за цими договорами припинились.

В свою чергу, припинення договорів позички тягне за собою припинення і договору суборенди, оскільки ці договори співвідносяться між собою як основний і похідний, в силу чого доля договору суборенди визначається долею договору оренди. Іншими словами, існування договору суборенди можливо тільки в межах терміну існування договору оренди. Ця властивість двох договорів знайшла своє відображення в ст. 774 ЦК, в якій вказується, що договір піднайму (суборенди) не може бути укладений на термін, що перевищує термін договору найму (оренди).

Зважаючи на вказані обставини, колегія вважає, що з набуттям права власності ОСОБА_3 на об»єкт оренди за договором позички від 01.07.2010р., його дія припинилась у зв»язку з поєднанням в одній особі наймача та наймодавця, а тому з цього ж часу припиналась і суборенда за договором суборенди № 2 від 24.07.2008р. із додатковою угодою від 16.06.2011р. При цьому, пункт 7.10 на цю ситуацію не розповсюджується, оскільки річ іде про договір суборенди, який є похідним від оренди.

Отже, не встановивши цих обставин, суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_3, в той час як за встановленими в ході апеляційного розгляду вищенаведеними обставинами цей позов не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах норм матеріального права, які наведені вище, але не застосовані судом першої інстанції.

З урахуванням зазначеного, у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Задовольняючи позов та ухвалюючи нове рішення, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 723,18 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314-316, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 лютого 2016 рокуу цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення орендної плати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 723 ( сімсот двадцять три) гривні 18 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді:

Дата документу Справа №