Справа № 510/960/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.11.2017 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Фурсовой А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Ренійське бюро технічної інвентаризації» (третя особа - Ренійська міська рада Одеської області) про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності.

Представник третьої особи позовні вимоги визнав також, не заперечував проти їх задоволення, просив розглянути справу у його відсутності.

Представник позивача, ОСОБА_2 на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту позивача та його іпн; копія державного акту на право власності на земельну ділянку з додатком; копія рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради № 347 від 27.09.2002 р.; копія технічного паспорту на гараж по АДРЕСА_1 з планом.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що він є власником гаражу АДРЕСА_1, загальною площею 23,40 кв. м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0056 га. (кадастровий номер НОМЕР_1), яка належить йому на підставі державного акту НОМЕР_2 від 07.12.2004 р.

З пояснень позивача, викладених у позовній заяві вбачається, що вказаний гараж він побудував наприкінці 1980 року, з дозволу користувача земельної ділянки на той час, та з дозволу органів місцевого самоврядування. Право приватної власності на той час не існувало.

Нещодавно позивач вирішив оформити у власність вказаний гараж, отримати правовстановлюючі документи, у зв'язку з чим він звернувся до виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області, де йому було роз'яснено про необхідність отримати земельну ділянку, на якій розташований гараж, у власність в порядку приватизації.

Рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № 347 від 27.09.2002 р. «Про дозвіл ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на підготовку матеріалів попередньої згоди для відводу землі безоплатно у приватну власність під індивідуальну гаражну будову в м. Рені», позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою. 22.03.2004 р. на ім'я позивача видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0056 га. (кадастровий номер НОМЕР_1), розташовану на території Ренійської міської ради Одеської області, АДРЕСА_1, виділену для будівництва індивідуальних гаражів НОМЕР_2.

Одним із документів, який позивач повинен мати для здійснення свого права власності є зареєстрований в Державному реєстрі прав власності правовстановлюючий документ на гараж. Так як позивач самостійно побудував вказаний гараж, таким документом є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, для отримання якого, у відповідності до п. 49 Постанови Кабінету міністрів України № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17.10.2014 р., позивач повинен подати до Державної реєстраційної служби України документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно.

Ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягає право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Таким чином, оскільки позивач закінчив будівництво гаражу в 1980 році, на той час діяло інше законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації права власності.

Разом із тим, у п. 14 переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, зазначено, що така реєстрація проводилась на підставі нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджених виконкомом місцевої ради актів про прийняття будинку в експлуатацію.

Позивач також зазначив, що в 2002 році, 08.06.2015 року він намагався отримати свідоцтво про право власності на гараж, однак КП «Ренійським БТІ» таке свідоцтво не було виготовлено та видано, а з січня 2013 року повноваження щодо видачі свідоцтв про право власності, перейшли до місцевих відділів Реєстраційної служби України.

У зв'язку із вищевикладеними обставинами ОСОБА_1 вважає, що має всі підстави для визнання за ним права власності на гаражу АДРЕСА_1, загальною площею 23,40 кв. м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0056 га. (кадастровий номер НОМЕР_1), оскільки на момент надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та будівництва об'єкта нерухомого майна - гаражу, діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації права власності, однак на теперішній час це право не визнається іншими особами, а тому право власності на це нерухоме майно може бути визнано за ним.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що наприкінці 1980 року позивач побудував гараж, розташований по АДРЕСА_1.

Пізніше позивач вирішив оформити у власність вказаний гараж, отримати правовстановлюючі документи, у зв'язку з чим він звернувся до виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області, де йому було роз'яснено про необхідність отримати земельну ділянку, на якій розташований гараж, у власність в порядку приватизації.

Рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області № 347 від 27.09.2002 р. «Про дозвіл ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на підготовку матеріалів попередньої згоди для відводу землі безоплатно у приватну власність під індивідуальну гаражну будову в м. Рені», позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою. 22.03.2004 р. на ім'я позивача видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0056 га. (кадастровий номер НОМЕР_1), розташовану на території Ренійської міської ради Одеської області, АДРЕСА_1, виділену для будівництва індивідуальних гаражів НОМЕР_2.

Одним із документів, який позивач повинен мати для здійснення свого права власності є зареєстрований в Державному реєстрі прав власності правовстановлюючий документ на гараж. Так як позивач самостійно побудував вказаний гараж, таким документом є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, для отримання якого, у відповідності до п. 49 Постанови Кабінету міністрів України № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17.10.2014 р., позивач повинен подати до Державної реєстраційної служби України документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно.

Ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягає право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Таким чином, оскільки позивач закінчив будівництво гаражу в 1980 році, на той час діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації права власності.

Разом із тим, у п. 14 переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, зазначено, що така реєстрація проводилась на підставі нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджених виконкомом місцевої ради актів про прийняття будинку в експлуатацію.

Ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Причому права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації відповідно до законодавства (ч. 4 ст. 334 ЦК).

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952) та постанова КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 17.10.2013 № 868 (далі - Порядок № 868). Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом № 1952, за таких умов:

-якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або

- якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Зокрема, згідно зі ст. 5 Закону № 1952 обов'язковій реєстрації підлягають речові права на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення тощо).

Відповідно до пункту 37 Порядку № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема, є:

- укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації (договір купівлі-продажу, міни, дарування тощо), або речове право на нерухоме майно чи його дублікат;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 01.01.2013 органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією;

- свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати;

- рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

- ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди тощо.

Однак, безпосередньо факт набуття права власності на нерухоме майно підтверджується саме внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також отриманням документа, що підтверджує проведення державної реєстрації права на нерухоме майно. Згідно зі ст. 18 Закону № 1952 документом, який підтверджує факт виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно (факт проведення державної реєстрації права власності), є свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Позивач неодноразово намагався отримати свідоцтво про право власності на гараж, однак КП «Ренійським БТІ» таке свідоцтво не було виготовлено та видано, а з січня 2013 року повноваження щодо видачі свідоцтв про право власності, перейшли до місцевих відділів Реєстраційної служби України.

Таким чином, суд вважає, що позивач є суб'єктом набуття права власності на нерухоме майно - гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 оскільки останній закінчив будівництво гаражу в 1980 році, без отримання відповідних правовстановлюючих документів, 22.03.2004 р. на ім'я позивача видано державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0056 га., виділену для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 однак, з незалежних від нього причин, він не може оформити право власності на цей гараж, у зв'язку із чим, був вимушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на нерухоме майно, гараж.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 130, 174, 60, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 3, 8, 15, 392 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № 7б, загальною площею 23,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.І. Дудник