провадження 2/201/342/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що позивачці ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 30 січня 2014 року належить на праві власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 04 лютого 1994 року на праві власності належить 1/3 частина вказаної квартири; право власності сторін зареєстровано ними в передбаченому законом порядку. Через конфлікти в користуванні вказаним житлом виник спір і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні вказаним житлом і позивачку вселено в цю квартиру, це рішення виконане через виконавчу службу. Але непорозуміння стосовно користування вказаним житлом залишилися, в сторін залишився конфлікт і перешкоди в користуванні цим житлом. Позивач вважає, що у сторін конфліктні відносини і спільне мешкання з відповідачем в одній квартирі неможливе, виділення окремо частки відповідача в натурі також неможливо, ця частка відповідача в цьому житлі незначна, а тому можливо нею сплатити відповідачу вартість вказаної частки, припинити право часткової власності відповідача на вказану квартиру і визнати це право за нею на все житло вцілому. Відповідач проти цього категорично заперечує, добровільно спір не вирішено, її права також порушуються, оскільки відповідач намагається не вселяти в її квартиру з метою мешкання там, чинить перешкоди, вони чужі люди. На своїх вимогах наполягали і просили усунути перешкоди з боку відповідача в користуванні майном (спірною квартирою) шляхом припинення права на частку у спільному майні відповідача, сплати йому вже покладеної на депозитний рахунок суду суми в рахунок вартості частки його майна та визнання права власності на це житло за позивачкою повністю, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позивачка весь час проводить стосовно нього і його квартири незаконні дії, що підтверджено низкою цивільних справ, йому належить частка у вказаній спірній квартирі, має сімю, яка також з ним мешкає в цій квартирі, іншого постійного житла він не має і має намір мешкати в своїй квартирі, яка дісталася йому від батьків і приватизована ним. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Частка в квартирі його значна, він категорично заперечує проти сплати йому вартості вказаної частки його власності. Відносини з позивачкою дійсно конфліктні, але перешкод він для неї не створює, навпаки позивачка перешкоджає йому спокійно з сімєю мешкати у вказаній квартирі. Вважають позовні вимоги до них не обгрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача і його представника, зясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 30 січня 2014 року дійсно належить на праві власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 04 лютого 1994 року на праві власності в порядку приватизації належить 1/3 частина вказаної квартири; право власності сторін зареєстровано ними в передбаченому законом порядку. Через конфлікти в користуванні вказаним житлом виник спір, позивачка звернулася до суду з позовом про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні вказаним житлом і позивачку вселено в цю квартиру, це рішення ухвалою апеляційного суду від 10 грудня 2015 року залишене без змін, набрало законної сили та в примусовому порядку виконане через державну виконавчу службу. Але непорозуміння стосовно користування вказаним житлом залишилися, в сторін залишився конфлікт і перешкоди в користуванні цим житлом.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, змінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З огляду на що, що позивача має свою родину, а зазначена квартира є трикімнатною з житловою площею 43.8 кв. м., то, на думку позивачки, очевидним є той факт, що виділення відповідачу 1/3 частки квартири в натурі та, відповідно, сумісне проживання родини позивачки та сімї відповідача у зазначеній квартирі є неможливим.

Відповідно до ст. 365 «Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників» ЦК України: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що на теперішній час наявні підстави для припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на його 1/3 частку зазначеної квартири АДРЕСА_2 в порядку ст. 365 ЦК України. Так, частка відповідача у зазначеному майні, на думку позивачки, є незначною, адже складає 1/3 проти 2/3 часток, що належать позивачу. Враховуючи, що квартира є трикімнатною квартирою в багатоквартирному будинку, а житлова площа складає 43.8 кв. м., виділити частку квартири в натурі не можливо. При цьому позивачка вважає, що спільне користування квартирою є не можливим, оскільки квартира складається з трьох житлових кімнат, а позивачка може мати свою сімю з декількох осіб, при цьому відповідачу належить лише 1/3 частина квартири, що унеможливлює а ні виділення відповідачу житлової площі відповідно його частки, а ні сумісне його мешкання в одній кімнаті з іншою особою, з якою вони навіть не є членами однієї сімї чи родичами. При цьому позивач вважає, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, адже відповідач має інше житло та на теперішній час не мешкає у даній квартирі, а проживає в іншому місці, а за нормою ст. 365 ЦК України, відповідач отримує грошові кошти, відповідні вартості своєї 1/3 частки квартири, отже, припинення його права власності є оплатним і не призводить до матеріальних втрат відповідача.

У сторін були спори та конфлікти, які підтверджені рішеннями судів та зверненнями до правоохоронних органів, фактично наявні неприязні стосунки. Всі вищезазначені обставини, на думку позивача, свідчать про побоювання позивачки за своє життя та здоровя, а також життя та здоровя своєї сімї, а також про обґрунтованість неможливості сумісного проживання з відповідачем в одній квартирі. В той же час обмеження позивача в можливості належним чином користуватися зазначеною власністю, за умови належності позивачу 2/3 частки зазначеної квартири, є порушенням права власності позивачки.

Що стосується обґрунтування позивачкою ціни позову: відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Позивачем зазначено ціну позову 159916 грн..

Позивач вважає, що у сторін конфліктні відносини і спільне мешкання з відповідачем в одній квартирі неможливе, виділення окремо частки відповідача в натурі також неможливо, ця частка відповідача в цьому житлі незначна, а тому можливо нею сплатити відповідачу вартість вказаної частки, припинити право часткової власності відповідача на вказану квартиру і визнати це право за нею на все житло вцілому. Відповідач проти цього категорично заперечує, добровільно спір не вирішено, її права також порушуються, оскільки відповідач намагається перешкоджати вселенню її в квартиру з метою мешкання там, що неможливо, вони чужі люди. На своїх вимогах наполягали і просили усунути перешкоди з боку відповідача в користуванні майном (спірною квартирою) шляхом припинення права на частку у спільному майні відповідача, сплати йому вже покладеної на депозитний рахунок суми в рахунок вартості частки його майна та визнання права власності на це житло за позивачкою повністю. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, в іншому передбаченому законом порядку вирішити вказані питання не можливо, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В обгрунтування позовних вимог позивачка стверджує, що частка відповідача у вказаній спірній квартирі є незначною, та що її неможливо виділити в натурі. Відповідач заперечує проти даного твердження позивачки, оскільки 1/3 частину квартири не можна вважати незначною; відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень. В порушення вказаної норми позивачка не надає суду доказів на підтвердження того, що частку відповідача у спірній квартирі неможливо виділити в натурі, в справі відсутній висновок відповідної будівельно-технічної експертизи. Таким чином, твердження позивачки про неможливість виділення часки відповідача в натурі не відповідає фактичним обставинам справи та нічим обєктивно не підтверджується.

Не може суд прийняти до уваги твердження позивачки про те, що припинення права відповідача на 1/3 частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача через те, що відповідач не мешкає у вказаній квартирі, а проживає в іншому місці (тобто забезпечений житлом), а також, що відповідач отримає компенсацію за належну йому частку власності, а отже відповідач не зазнає матеріальних втрат, через наступне. Дане твердження не відповідає дійсності, виходячи з наступного: в судовому засіданні встановлено, що відповідач не має іншого постійного житла крім спірної квартири. Право власності на вказане житло відповідач має давно і весь час мешкав в цій квартирі та був там зареєстрований, навпаки позивачка там не мешкала і вселилася лише через рішення суду; фактично відповідач не чинить перешкоди позивачці в мешканні в цій квартирі, оскільки є набравши законної сили рішення суду. Не проживання відповідача в спірній квартирі інколи має короткочасний і вимушений характер. Сторони намагалися досягти згоди і навіть є рішення органу опіки про згоду сторін на продаж вказаного житла і поділ кошті ввід цього продажу, але згодом сторони відмовилися від цього через відсутність взаємної добровільної згоди.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 6 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, за його згодою, присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Таким чином ст. 365 ЦК може бути застосована до спірних правовідносин у разі виконання позивачем обовязку відшкодувати відповідачу вартість його частки, виходячи з ринкової вартості квартири. Та сума, яку позивачка, має намір відшкодувати відповідачу, вочевидь не відповідає ринковій вартості належної йому частки у спірній квартирі.

Так як в матеріалах справи відсутній висновок експертизи про вартість частки виходячи з ринкової вартості спірної квартири, яка належить відповідачу (є лише звіт про оцінку майна), є всі підстави вважати, вимоги позивачки є незаконними та необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За вищевказаних обставин позбавлення відповідача у супереч його волі права власності на належну йому частку у спірній квартирі є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що є неприпустимим.

Відповідно до п. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію речових прав і. нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації.

Підстави набуття права власності визначені в главі 24 ЦК України. Зокрема, ст. 328 цього кодексу визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено: «Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.».

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків чи інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача відносно спірного обєкту нерухомості, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача та його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином, позовні вимоги про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат в такому вигляді не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, вони не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 324, 328, 331, 365, 376, 392 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -