№201/4917/17
провадження 2/201/1646/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит Плюс про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення грошових коштів та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 квітня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ Автокредит Плюс про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення грошових коштів та судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 01 липня 2014 року позивач у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Івано- Франківськ підписала заяву про приєднання до публічного договору № CS00AI про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті відповідача www.planetavto.com.ua. Вказана заява містить тільки статтю 14 «Особливі умови» та статтю 15 «Юридичні адреси та підписи сторін». Від імені відповідача на заяві наявна була тільки ксерокопія печатки і факсиміле підпису директора TOB «Автокредит Плюс» ОСОБА_2, а також підпис представника відповідача провідного менеджера ОСОБА_3. Проте вказана заява не містить умов про використання факсиміле, а також підтвердження повноважень представника TOB «Автокредит Плюс» ОСОБА_3 на підписання будь-яких угод від імені зазначеної юридичної особи. Особливі умови заяви узгоджують: предмет лізингу згідно специфікації, викладеної у додатку №1 (п. п. 14.1.1. Заяви), строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку № 2 (графік лізингових платежів). Щомісячні платежі та порядок їх сплати: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі (п. п. 14.1.3. Заяви); транзитний рахунок № 4787 у ПАТ КБ «ПриватБанк» для подальшого зарахування на рахунок TOB «Автокредит Плюс» (п.п. 14.1.5). Інші платежі: щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, повязаних зі страхуванням за цим договором згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів); винагорода за проведення додаткового моніторингу в строки та розмірі, зазначеними в статті 13.8 договору; винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмета лізингу при внесенні останнього платежу в строки та розмірі, зазначеними в статті 6.2.21 договору на день внесення платежу; платежі по відшкодуванню лізингодавцю витрат, передбачених статтею 6.2.4 договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому лізингодавець здійснив витрати (п. п. 14.1.6). Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізиногоодержувач вносить аванс у розмірі 39100 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору (п. п. 14.1.7 Заяви). Щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 2 510 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що повязані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць (п. 14.3 Заяви). Згідно специфікації та акту приймання - передачі від 28 липня 2014 року відповідач передав позивачу предмет лізингу (автомобіль CHEVROLET Еріса LA69L, 2008 року випуску, реєстраційний номер АА76000В). 27 липня 2014 року позивач сплатила відповідачу аванс, встановлений п. 14.1.7. Заяви. У подальшому позивач щомісяця сплачувала платежі за користування предметом лізингу згідно графіку сплати лізингових платежів (додаток № 2). В період з липня 2014 року по липень 2016 року позивачем було сплачено лізингодавцю (відповідачу) 100 103 гривень. Але 01 березня 2017 року предмет лізингу було вилучено у позивача представниками відповідача. У письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався, а заява позивача про приєднання до публічного договору не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідач не мав і не має відповідної ліцензії, яка б надавала йому право здійснювали діяльність з надання фінансових послуг. Таким чином слід визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем. Реальних ні яких домовленостей між позивачем і відповідачем не було, не було виявлено вільного волевиявлення позивача, яке б відповідало її внутрішній волі. Позивач вважає, що вказаний договір разом з додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі її сторони. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання спірного договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просила суд визнати недійсними договір фінансового лізингу, стягнути грошові кошти та судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ Автокредит Плюс в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, не погодився з позовними вимогами і не заперечував проти розгляду справи за його відсутністю. Суд вважає можливим розгляд справи без представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 01 липня 2014 року позивач у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Івано - Франківськ підписала заяву про приєднання до публічного договору № CS00AI про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті відповідача www.planetavto.com.ua. Вказана заява містить тільки статтю 14 «Особливі умови» та статтю 15 «Юридичні адреси та підписи сторін». Від імені відповідача на заяві наявна була тільки ксерокопія печатки і факсиміле підпису директора TOB «Автокредит Плюс» ОСОБА_2, а також підпис представника відповідача провідного менеджера ОСОБА_3. Проте вказана заява не містить умов про використання факсиміле, а також підтвердження повноважень представника TOB «Автокредит Плюс» ОСОБА_3 на підписання будь-яких угод від імені зазначеної юридичної особи. Особливі умови заяви узгоджують: предмет лізингу згідно специфікації, викладеної у додатку №1 (п. п. 14.1.1. Заяви), строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку № 2 (графік лізингових платежів). Щомісячні платежі та порядок їх сплати: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено у публічному договорі (п. п. 14.1.3. Заяви); транзитний рахунок № 4787 у ПАТ КБ «ПриватБанк» для подальшого зарахування на рахунок TOB «Автокредит Плюс» (п.п. 14.1.5). Інші платежі: щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, повязаних зі страхуванням за цим договором згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів); винагорода за проведення додаткового моніторингу в строки та розмірі, зазначеними в статті 13.8 договору; винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмета лізингу при внесенні останнього платежу в строки та розмірі, зазначеними в статті 6.2.21 договору на день внесення платежу; платежі по відшкодуванню лізингодавцю витрат, передбачених статтею 6.2.4 договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому лізингодавець здійснив витрати (п. п. 14.1.6). Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізиногоодержувач вносить аванс у розмірі 39100 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору (п. п. 14.1.7 Заяви). Щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 2 510 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що повязані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць (п. 14.3 Заяви). Згідно специфікації та акту приймання - передачі від 28 липня 2014 року відповідач передав позивачу предмет лізингу (автомобіль CHEVROLET Еріса LA69L, 2008 року випуску, реєстраційний номер АА76000В). 27 липня 2014 року позивач сплатила відповідачу аванс, встановлений п. 14.1.7. Заяви. У подальшому позивач щомісяця сплачувала платежі за користування предметом лізингу згідно графіку сплати лізингових платежів (додаток № 2). В період з липня 2014 року по липень 2016 року позивачем було сплачено лізингодавцю (відповідачу) 100 103 гривень. Але 01 березня 2017 року предмет лізингу було вилучено у позивача представниками відповідача. У письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався, а заява позивача про приєднання до публічного договору не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідач не мав і не має відповідної ліцензії, яка б надавала йому право здійснювали діяльність з надання фінансових послуг. Таким чином слід визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем. Реальних ні яких домовленостей між позивачем і відповідачем не було, не було виявлено вільного волевиявлення позивача, яке б відповідало її внутрішній волі. Позивач вважає, що вказаний договір разом з додатками підлягає визнанню недійсним, оскільки їх зміст суперечить чинному законодавству і волі її сторони. На неодноразові звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання спірного договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно 01 липня 2014 року позивач у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Івано- Франківськ підписала заяву про приєднання до публічного договору № CS00AI про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті відповідача www.planetavto.com.ua. Проте вказана заява не містить умов про використання факсиміле, а також підтвердження повноважень представника TOB «Автокредит Плюс» ОСОБА_3 на підписання будь-яких угод від імені зазначеної юридичної особи. Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізиногоодержувач вносить аванс у розмірі 39100 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору (п. п. 14.1.7 Заяви). Щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 2 510 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що повязані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць (п. 14.3 Заяви). Згідно специфікації та акту приймання - передачі від 28 липня 2014 року відповідач передав позивачу предмет лізингу (автомобіль CHEVROLET Еріса LA69L, 2008 року випуску, реєстраційний номер АА76000В). 27 липня 2014 року позивач сплатила відповідачу аванс, встановлений п. 14.1.7. Заяви. У подальшому позивач щомісяця сплачувала платежі за користування предметом лізингу згідно графіку сплати лізингових платежів (додаток № 2). В період з липня 2014 року по липень 2016 року позивачем було сплачено лізингодавцю (відповідачу) 100 103 гривень. Але 01 березня 2017 року предмет лізингу було вилучено у позивача представниками відповідача. У письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався, а заява позивача про приєднання до публічного договору не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір. Відповідач не мав і не має відповідної ліцензії, яка б надавала йому право здійснювали діяльність з надання фінансових послуг.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 2766цс15, та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс16. Договір фінансового лізингу між сторонами у письмовій формі з узгодженням усіх істотних умов не укладався, з огляду на що відсутнє і нотаріальне посвідчення вказаного правочину, яке є обов'язковим для договорів, що містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Також, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь- яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідач не мав і не має відповідної ліцензії, яка б надавала йому право здійснювали діяльність з надання фінансових послуг.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частини 1, 2 статті 236 ЦК України визначають, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

На підставі статей 4, 10, та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 статі 203 ЦК України.

За загальним принципом доказування та подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача відносно лізингу, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Отже неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням умов договору, позивачу було завдано майнової шкоди, яка знаходяться в безпосередньому причинному звязку з вказаними діями відповідача.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим обєктивно не підтверджується.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним публічний договір № CS00AI від 01 липня 2014 року про надання фінансового лізингу між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс», стягнути з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 130 (сто тисяч сто тридцять грн. 00 коп.) гривень, а також стягнути з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу і стягнення грошових коштів та витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 7, 60, 203, 207, 215, 216, 220, 526, 527, 530, 628, 799, 806 ЦК України, ст. 2, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним публічний договір № CS00AI від 01 липня 2014 року про надання фінансового лізингу між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» () на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 130 (сто тисяч сто тридцять грн. 00 коп.) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» () на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя