АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Пономарь З.М.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» про визнання таким, що порушують вимоги закону положення кредитного договору, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 березня 2008 року між ним та ПАТ «Укргазбанк» був укладений кредитний договір № 65/ф/3, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 для задоволення споживчих потреб (п. 1.4 договору) отримав кредит в розмірі 30000,00 доларів США, що еквівалентно сумі в 151500,00 грн., зі сплатою процентів 13,3% річних на строк з 19 березня 2008 року по 18 квітня 2028 року. Проте, позивач вважає, що перед укладанням вказаного кредитного договору відповідач не повідомив його в письмовій формі про інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та не надав інформацію про кредитні умови, чим ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, в даному випадку - сукупна вартість кредиту та повне одностороннє покладання на нього валютного ризику, зокрема, відповідач має право на договірне списання (стягнення) коштів з рахунків позичальника, відкритих в ВАТ АБ «Укргазбанк» в валютах відмінних від валюти кредиту, в розмірі, еквівалентному сумі заборгованості (валюті кредиту) за кредитом і процентами за його користування, і продаж стягненої валюти на Міжбанківському валютному ринку України та/або міжнародних валютних ринках за поточним (комерційним) курсом на день продажу, що є несправедливим та спрямовано на створення дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду ОСОБА_2 як споживача.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просив суд визнати такими, що порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» і не відповідають чинному законодавству п. 1.1., п. 3.3.3. кредитного договору № 65/ф/3 від 19 березня 2008 року в частині валюти кредитування та валюти виконання зобов'язання за кредитним договором, а також, визнати кредитний договір № 65/ф/3 від 19 березня 2008 року недійсним як правочин, що був вчинений під впливом обману, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 1048 - 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суду позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що 19 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», був укладений кредитний договір № 65/ф/3.

Відповідно до п. 1.1, п. 3.1.1 вказаного договору, відповідач надав позивачу кредит в сумі 30000,00 доларів США на строк з 19 березня 2008 року по 18 березня 2028 року, або в день, визначений п. 3.3.11 цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 13,3% річних та зобов'язався відкрити ОСОБА_2 позичковий рахунок № НОМЕР_1 із видачею грошових коштів із цього рахунку через касу банку.

Пунктом 1.4. кредитного договору визначено, що кредит надається на задоволення споживчих потреб позичальника.

Також, п. п. 3.2.3, 3.3.1 кредитного договору передбачено, що у разі відсутності або недостатності коштів у валюті кредиту на поточних рахунках позичальника погашення заборгованості позичальника перед банком, яка виникла за цим договором (повернення суми кредиту та сплата процентів за його користування) банк має право на договірне списання (стягнення) коштів з рахунків позичальника , відкритих у ВАТ АБ «Укргазбанк» в валютах відмінних від валюти кредиту, в розмірі, еквівалентному сумі заборгованості (в валюті кредиту) за кредитом і процентами за його користування, і продаж стягненої валюти на Міжбанківському валютному ринку України та/або міжнародних валютних ринках за поточним (комерційним) курсом на день продажу. Банк реалізує своє право у відповідності з вимогами чинного законодавства. Комісійна винагорода, належна банку за здійснення зазначених операцій, а також понесені банком при реалізації цього права видатки, відшкодовуються за рахунок позичальника.

Позичальник зобов'язався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних плат в передбачені цим договором строки.

Як зазначено в п. 6.5. кредитного договору, позичальнику надається інформація щодо ряду супутних послуг та тарифів до них у Додатку №1, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно до ст. ст. 6, 203, 215, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституцією України не встановлено обмежень щодо можливості використання грошових одиниць держави в Україні.

Пунктом 1.3. Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ №49 від 08 лютого 2000 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкта права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони у договорі можуть відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ст. ст. 2, 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

За відсутністю нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Таким чином, чинне законодавство України не забороняє надання кредиту в іншій валюті, ніж валюта України, а повернення суми кредиту та сплата процентів за користування кредитом за своєю суттю є належним виконанням позичальником кредитного договору.

Тож, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що, по-перше, на момент надання позивачу кредиту в іноземній валюті, відповідач мав діючу ліцензію, яка надає банку дозвіл на видачу кредитів в іноземній валюті, а, по-друге, позивачем не було надано жодного доказу щодо введення його в оману та підписання спірного договору всупереч волевиявленню позичальника, а тому і підстави для застосування положень ст. 215 ЦК України - відсутні.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає про недотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та вимог ст. ст. 92, 533 ЦК України, а саме щодо пунктів кредитного договору № 65/ф/3 від 19 березня 2008 року в частині визначення повернення кредиту та сплати відсотків за його користування в іноземній валюті, що на думку апелянта, спричинює істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача та спрямовано на покладення всіх ризиків знецінення національної валюти України на позичальника, що є зловживанням прав останнього.

Однак, колегія суддів не може погодитись із такою позицією апелянта, оскільки виходячи із тих же положень ст. ст. 92, 533 ЦК України, передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в України у випадках і порядку, встановлених законодавством. Цими нормами, також, встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто, підписуючи кредитний договір № 65/ф/3 від 19 березня 2008 року, сторони в межах встановлених ст. 6, 627 ЦК України відступили від положень актів цивільного законодавства та врегулювали умови отримання, користування та повернення споживчого кредиту на власний розсуд, в тому числі і щодо визначення грошової одиниці кредиту в іноземній валюті - долари США, а тому посилання ОСОБА_2 на порушення відповідачем його прав як споживача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки зводяться до суб'єктивного тлумачення апелянтом норм матеріального права.

Крім того, суд апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що при зверненні позивача до ПАТ «Укргазбанк» для отримання кредиту, йому в повному обсязі була надана інформація відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - інформація про особу та міцезнаходження кредитодавця, про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, про форми його забезпечення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, про строк, на який кредит може бути одержаний, про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, тощо, а наявний підпис ОСОБА_2 в Заяві позичальника-фізичної особи на отримання кредиту підтверджує ознайомлення його із умовами кредитного договору та згоду на ці умови.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що зазначений кредитний договір був укладений з банком з позивачем під впливом обману апелянтом також не надано.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

З.М. Пономарь