Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/1407/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 2 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

ї

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності не нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року, ухвалене суддею Шульгою О.М. у м. Коростені,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 Із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15 липня 2016 року, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок №31 по вул. Козака в м. Коростені Житомирської області разом із господарськими спорудами та присадибною земельною ділянкою на підставі ст.344 ЦК України. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 2005 року за згодою володільця ОСОБА_3 проживав у зазначеному будинку разом із дружиною та сином. ОСОБА_3 власник будинку згідно з рішенням Коростенського міськрайонного суду від 27 червня 2007 року про встановлення факту прийняття спадщини. Сімейне життя із дружиною не склалося, тому шлюб рішенням суду був розірваний. Вони з дружиною припинили спільне проживання, а син залишився - з ним. За згодою власника 18 березня 2008 року він зареєструвався за адресою місця проживання. ОСОБА_3 померла 09 червня 2011 року. Її син відповідач по справі ОСОБА_2, будинком не цікавиться, участі у витратах на утримання нерухомого майна не приймає та повідомив, що будинок йому не потрібен. Зазначає, що про інших осіб, які б претендували на визнання права власності на будинок, йому не відомо, а відповідач будь-яких заходів, спрямованих на оформлення права власності на майно, не вживає. За таких обставин з 2005 року він добросовісно, відкрито та безперервно володіє вищевказаним будинком. За власні кошти газифікував будинок. Обробляє земельну ділянку біля будинку.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що йому не було відомо про заповіт ОСОБА_3 на користь сина, тобто відповідача, а право власності на спірний будинок відповідач й досі не зареєстрував у встановленому законом порядку. Окрім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд фактично позбавив його із неповнолітньою дитиною місця проживання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та четвертої ст.344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119.

.

Із довідки житлово-експлуатаційної організації вбачається, що позивач разом із сином проживає та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.72).

Відповідно до відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на вищевказаний будинок 03 жовтня 2007 року було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду від 27 червня 2007 року (а.с.38).

ОСОБА_3 померла 09 червня 2011 року (а.с.9). Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт (ч.3 ст.1254 ЦК України).

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 заповідала 02 жовтня 2009 року належний їй житловий будинок №13, що розташований по вул. Волкова в м. Коростені, а також все інше майно, яке буде їй належати на день її смерті, ОСОБА_2 (а.с.101). Заповіт посвідчено в нотаріальному порядку. Заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 подав до Коростенської міської державної нотаріальної контори 27 вересня 2011 року (а.с.98 зворот), а 26 грудня 2013 року спадкоємцю було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину майна, що належало спадкодавцю на день її смерті, а саме житловий будинок №13 по вул. Волкова в м. Коростені Житомирської області.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не було відомо про заповіт ОСОБА_3 на користь сина, тобто відповідача, спростовуються визнанням позивачем тієї обставини, що йому було відомо про заповіт на користь його бувшої дружини. Ця обставина доводить те, що позивач знав та не міг не знати, що у разі смерті власника будинку в нього відсутні підстави для набуття права власності на спірний будинок у порядку спадкування за заповітом, а за таких обставин володіння не можна вважати добросовісним.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що право власності на спірний будинок відповідач й досі не зареєстрував у встановленому законом порядку спростовуються тим, що спадкоємець не відмовився від прийняття спадщини, прийняв її у встановленому законом порядку та строк, відповідач вважається таким, що прийняв усе спадкове майно, що належало ОСОБА_3 на день її смерті, тобто й спірний житловий будинок. Оформлення частини спадщини не позбавляє спадкоємця права на ту частину, що залишається неоформленою, оскільки закон гарантує реалізацію прав у будь-який зручний для спадкоємця час. Земельна ж ділянка слідує за житловим будинком.

Відмовивши у задоволенні позову, суд не позбавив позивача права на проживання у спірному будинку разом із сином, а доводи апеляційної скарги з цього приводу є надуманими. Так, предметом даного позову є визнання права власності за набувальною давністю. Колишній та нинішній власники житлового будинку відомі. Задоволенням даного позову був би позбавлений права власності на успадковане майно нинішній власник, що без законних підстав є неприпустимим.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в розумінні ст.344 ЦК України про те, що позивачем не доведено факту добросовісного, безперервного володіння ним чужим майном більше десяти років.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстав для скасування та постановлення нового судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384,389-391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 січня 2018 року.

Головуюча Судді: