Справа № 189/1194/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.12.2017 року смт. Покровське Покровського району Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чорної О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Корхової М.Г.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що є власником житловому будинку за адресою: вул. Поповича №14, смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області.

З 10.06.2000 року разом з ним у вказаному будинку проживав ОСОБА_2, який, згідно позовної заяви, не є членом родини позивача, а фактично був наймачем житлової кімнати.

У липні 2009 року ОСОБА_2 виїхав із вказаного будинку та перевіз всі свої речі, із зазначеного часу проживає окремо, комунальні послуги позивач сплачує самостійно, відповідач ніякої участі в утриманні даного житла не приймає та ним не користується.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом неодноразово у встановленому законом порядку, інформації про отримання ним повісток до суду не надійшло.

Позивач надав суду копію номеру газети «Вісті Придніпровя» від 07.11.2017року № 86, в якому було розміщено обяву про виклик в судове засідання, призначене на 27.11.2017 року у Покровському районному суді Дніпропетровської області відповідача.

Відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України відповідач вважається такою особою, яка повідомлена про час, дату та місце проведення судового засідання належним чином.

Згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд ухвалив заочний розгляд справи.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 статті 2 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Суд встановив, що згідно свідоцтва на право власності від 27 листопада 2000 року, виданого Покровською селищною радою Покровського району Дніпропетровської області, житловий будинок, розташований за адресою: вул. Поповича №14, смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (копія свідоцтва про право власності, а с. 5).

Згідно домової книги для прописки громадян, проживаючих у зазначеному будинку, з 1980 року там були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія домової книги, а. с. 6-7). Відповідач, ОСОБА_2, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 з 10.06.2000 року (а. с. 7).

Згідно пояснень позивача та наданих письмових доказів відповідач є колишнім чоловіком доньки позивача, з якою має спільну доньку ІНФОРМАЦІЯ_5, отже, є колишнім родичем. Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, сусіди позивача, також підтвердили, що відповідач чоловік або колишній чоловік (точно не знають) доньки позивача. З якого часу відповідач не проживає у будинку точно вказати не змогли.

Згідно копії заочного рішення суду від 04.10.2017 року був розірваний шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а. с. 34-35).

Таким чином, позивач у своєму позові невірно зазначає обставини справи, а саме те, що відповідач є наймачем його житла, тоді як суд встановив, що відповідач є колишнім чоловіком його доньки, тобто, фактично колишнім членом сімї. при цьому на момент звернення до суду з позовом шлюб між відповідачем та донькою позивача ще не був розірваний.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як на доказ своїх позовних вимог позивач посилається на акти обстеження матеріально-побутових умов сімї від 03.08.2017 року та 10.01.2017 року (а. с. 8,33), які суд не може брати до уваги як належний доказ з наступних підстав.

В акті від 10.01.2017 року зазначається, що відповідач прописаний, але не проживає за адресою з серпня 2008 року, при цьому жодних посилань ні в акті, ні в інших документах, чим саме підтверджується не проживання відповідача саме з цього моменту немає. Більше того в акті зазначається, що він розведений згідно рішення суду, тоді як суд виніс відповідне рішення пізніше, тільки у жовтні 2017 року. Таким чином, акт містить в собі завідомо неправдиву інформацію (а. с. 33).

В акті від 03.08.2017 року міститься інша інформація що відповідач не проживає разом з дружиною вітою з 2009 року.

Таким чином, дані документи суперечать одне одному, іншим матеріалам справи і не можуть бути взяті судом до уваги.

Відповідно до статті 12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 78, 80 ЦПК докази повинні бути допустими і достовірними, тоді як у даному випадку суд не вбачає наявних достовірних доказів факту не проживання відповідача, з якого саме періоду він не проживає тощо.

Інші докази, належні, достовірні та допустимі, що особа-відповідач не проживає в будинку за адресою: вул. Поповича №14, смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області більше одного року - суду надані не були.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 7, 8, 10, 12, 18, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Відповідно до п.п. 15.5 пункту 15 розділу XII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу в редакції від 03.10.2017 року рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області до Апеляційного суду Дніпропетровської області або безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Чорна