АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер 753/4695/17 Головуючий у 1 інстанції - Писанець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Вербової І.М.,Поливач Л.Д.

при секретарі - Пащенко О.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, про визнання договору поруки та договору відступлення недійсними

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ»

на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 березня 2017 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що у січні 2008 він виступив майновим поручителем ОСОБА_4 за кредитним договором від 21.01.2008 №1 і між ним та ЗАТ «Донгорбанк» 21.01.2008 року було укладено договір поруки № 1/2. Договір він укладав на прохання ОСОБА_4, з яким перебував в дружніх стосунках та який пояснив йому, що цей договір укладається формально та не тягне для нього ніяких негативних наслідків. Проте, у зв'язку із невиконанням позичальником кредитних зобов'язань з останнього та поручителів в судовому порядку стягнуто заборгованість і рішення суду перебуває на примусовому виконанні у ВДВС Маріупольського МУЮ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя.

Вважає що договір поруки суперечить ч. ч. 1, 2, п. 5 ч. З, ч. 8 ст. 18, пп. 4 п. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими і при його укладенні йому не була надана необхідна інформація щодо солідарної відповідальності боржника та поручителя. Окрім цього,позивач посилається на те, що 16.07.2013 ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», відступило право вимоги за кредитним договором від 21.01.2008 № 1 ТОВ «АНСУ». і вважає, що договір відступлення права вимоги також є несправедливим,укладеним без врахування балансу його інтересів та на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки він як споживач банківської послуги не отримав належної інформації стосовно розбіжностей в розмірах штрафних ставок визначених в договорі поруки та у договорі кредитування №1.Про наміри укласти договір відступлення його не було повідомлено і в жодному пункті реєстру,який є невід'ємною частиною договору, немає відомостей про нього як боржника,в той час як в самому договорі поруки не передбачалось право відступлення вимоги до поручителя.

З посиланням на зазначені обставини, позивач просив визнати недійсними договір поруки №1/2 від 21.01.08 року укладений між ним та ЗАТ "Донгорбанк" і договір відступлення права вимоги №1034/44 від 16.07.2013 року укладений між ПАТ "ПУМБ" та ТОВ "АНСУ.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 1 березня 2017 року позов ОСОБА_2задоволено.

Визнано недійсними договір поруки №1/2 від 21 січня 2008 року укладений між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український МіжнароднийБанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та договір відступлення права вимоги №1034/44 від 16 липня 2013 року укладений між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ТОВ «АНСУ» .

Не погодившись з рішенням суду представник ТОВ «АНСУ» подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_2 в задоволені позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд дійшов помилкового висновку щодо визнання договорів недійсними,оскільки ці договори є належно оформленими та підписаними усіма сторонами, відповідають внутрішній волі сторін з усіх істотних їх умов. Суд не мав підстав визнавати договір поруки повністю,а лише в частині ,зокрема, п.3.2 щодо визначення обов'язку поручителя сплати штрафу у розмірі 25% від суми невиконаної вимоги. Згідно рішення Жовтневого суду м. Маріуполя з ОСОБА_2 стягнуто 25% від суми невиконаного зобов'язання,що не перевищує розмір штрафних санкцій. Крім цього,на думку представника, судом безпідставно застосовано ЗУ «Про захист прав споживачів»,оскільки поручитель не є споживачем послуг в розумінні цього Закону. Визнаючи договір про відступлення права вимоги недійсним судом проігноровано та належним чином не досліджено додаткові угоди №№ 4,9,10 та акти приймання-передачі реєстру боржників, з яких вбачається що ТОВ "АНСУ" набуло право відступлення не тільки до боржників ,але і до поручителів.

Представник відповідача посилається в апеляційній скарзі також на те, що Цивільним кодексом України визначений вичерпний перелік умов, при яких правочин може вважатися недійсним, проте єдиною підставою для визнання договору відступлення прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року недійсним суд визначив фактичну відсутність фізичного зазначення позивача ОСОБА_2 в реєстрі боржників як боржника, що взагалі за законом не відноситься до підстав визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ТОВ "АНСУ" доводи апеляційної скарги підтримав, з підстав в ній викладених та просив її задовольнити.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечувала та вважала що рішення суду ухвалено з дотриманням вимог закону.

Треті особи в судове засідання не з'явилися,про розгляд справи повідомлені належно, проте причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційнаскарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.01.2008 між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 3 771 50 грн. зі сплатою 15% за строкову заборгованість та 20% річних за прострочену заборгованість, строком до 20.01.2028.

Того ж дня, між банком, позичальником та позивачем було укладено договір поруки № 1/2, відповідно до умов якого поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором

Згідно з п.2.5. договору поруки, поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність з боржником по виконанню умов основного зобов'язання; при настанні строку виконання зобов'язань за основним зобов'язанням на протязі двох днів провести виплату заборгованості кредитору; самостійно контролювати порядок виконання боржником своїх зобов'язань.

Відповідно до п.3.2. договору поруки, у випадку невиконання поручителем умов п.2.5. договору останній сплачує кредитору штраф у розмірі 25 % від суми невиконаної вимоги.

16.07.2013 між ТОВ «АНСУ» та ПАТ «ПУМБ» укладено договір відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор зобов'язується відступити новому кредитору свої права грошової вимоги, а новий кредитор зобов'язується сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлення права вимоги. Дані про кожний основний договір, права по якому відступаються, дані про фізичну особу, права відносно якої відступаються, остаточний розмір прав визначаються сторонами в додаткових умовах.

Відповідно до п.1.2. договору відступлення права вимоги, права вважаються відступленими первісним кредитором новому кредитору в дату акта приймання-передачі Реєстру боржників, який укладається одночасно з укладенням відповідної додаткової угоди.

За змістом п.3.1.2. договору відступлення права вимоги, протягом 10 робочих днів з моменту підписання відповідної додаткової угоди до цього договору та акту приймання-передачі Реєстру боржників первісний кредитор має сповістити боржників про відступлення прав за основними договорами новому кредитору і повідомити, що платежі по основним договорам повинні сплачуватись на користь нового кредитора. Повідомлення повинні бути направлені боржникам поштою в письмовій формі з повідомленням про вручення за формою, затвердженою сторонами, яка є невід'ємною частиною цього договору. Повідомлення повинні бути підписані уповноваженою особою первісного кредитора. Копії повідомлень, поштових реєстрів відправлення та поштових повідомлень про вручення відправлення повинні бути надані новому кредитору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи недійсним договір поруки укладений між ним та ЗАТ "Донгорбанк" 21 січня 2008 року та договір відступлення прав вимоги від 16.07.13 року, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору не відповідають вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Крім того,суд вважав,що не відповідність договору відступлення вимогам закону полягає в тому, що згідно з реєстром боржників, який є додатком до договору відступлення права вимоги, боржником зазначено ОСОБА_4 в межах 213 981,98 грн. , проте в жодному пункті вказаного реєстру позивача як боржника не зазначено.

Проте, з такими висновками суду не можливо повністю погодитися, оскільки суд дійшов їх на порушення процесуального права,яке полягає в тому, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а ті обставини, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими є недоведеними.

Зазначенні порушення процесуального права потягнули за собою порушення та невірне застосування матеріального права, з огляду на що рішення суду не можна визнати законним та обгрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається, 16 липня 2013 року ТОВ «АНСУ» за договором відступлення набуло прав кредитора до ОСОБА_4 за кредитним договором №1 від 21.01.08р.

Згідно п.1.2. кредитного договору, права вважаються відступленими Первісним кредитором Новому кредитору в дату акту приймання-передачі реєстру боржників, який укладається одночасно з укладанням відповідної додаткової угоди.

З поданих до апеляційного суду Додаткової угоди № 4 від 22.07.2013 року, акту приймання - передачі реєстру боржників № 4 від 22.07.2013 року, Додаткової угоди № 9 від 26.07.2013 року, Додаткової угоди № 10 від 31.07.2013 року до договору відступлення прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року,вбачається що ТОВ «АНСУ» набуло прав кредиторів як до ОСОБА_4, ОСОБА_5 так і до поручителя ОСОБА_2

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як зазначено у п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На вимогу зазначених норм під час розгляду справи позивачем не доведено,а судом не встановлено що за умовами договору відступлення права вимоги передбачено повідомлення поручителів про відступлення прав. Як вбачається з п.3.1.2 таке повідомлення передбачено відносно боржників.

Повідомлення саме боржника про зміну кредитора також передбачено ст. 514 ЦК України.

Не грунтується також на законі правове обгрунтування судом недійсності договорів з підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,оскільки в розумінні зазначеного Закону позивач як поручитель не є споживачем послуг,в тому числі банківських, а тому є недоречним також і посилання суду на правову позицію ВСУ викладену в Постанові від 16. 12.15 року в справі № 6-2766цс15,оскільки в зазначеній Постанові правові висновки стосуються інших правовідносин ,а саме визнання недійсним договору лізингу.

Крім того,є такими, що не грунтуються на вимогах закону та не передбачені ЦК України правові обгрунтування судом недійсності договору поруки тим, що згідно з реєстром боржників позивача як боржника не зазначено.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обгрунтованим та стосуватися зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, при ухваленні рішення суд першої інстанції не виконав вимог визначених законом. Рішення суду не мотивоване, в ньому не наведені докази на підтвердження встановлених обставин,застосовані норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин, з огляду на що та відповідно до ст. 309 ЦПК рішення підлягає скасуванню та ухваленню по справі нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволені позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Під час укладання оспорюваного договору сторонами дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми його вчинення, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним, не знайшли свого підтвердження.

Є таким, що не грунтується також на законі визначення позивачем такої правової підстави як його необізнаність щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін при укладанні договору поруки і за роз'ясненнями Верховного Суду України,викладеними у п. 19 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Між тим, колегія вважає, що вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки №1/2 від 21.01.08р. підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається, відповідно до п.3.2. договору поруки, у випадку невиконання поручителем умов п.2.5. договору останній сплачує кредитору штраф у розмірі 25 % від суми невиконаної вимоги (а.с.167 т.1).

З рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 листопада 2009 року вбачається, що заборгованість за договором кредиту, укладеного з ОСОБА_4 та за яким ОСОБА_2 виступає поручителем, становить 404 561,40 грн. і цю заборгованість стягнуто з боржника та поручителів солідарно, без застосування до ОСОБА_7 штрафних санкцій (т.2 а.с.1170-171).

Свої вимоги про визнання договору поруки недійсним, позивач, зокрема обгрунтовував тим, що за змістом договору,з урахуванням встановлених за договором кредиту 25 % штрафу він як поручитель повинен сплатити 60 % штрафних санкцій від суми заборгованості,в той час як за умовами кредитного договору загальна сума штрафних санкцій боржника перед банком складає 40,11 % від суми боргу.

Колегія суддів погоджується з такими доводами позивача та вважає,що договір поруки,в цій частині, не узгоджується з умовами договору кредиту, в ньому не зазначено чітко період та умови нарахування штрафу, тобто зазначені порушення є істотними.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Положення п.3.2 договору поруки не відповідає зазначеним вимогам закону та укладено на порушення права позивача щодо принципу розумності та справедливості, з огляду на що зазначений пункт договору підлягає визнанню недійсним.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303,304, 307,309, 313- 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ТОВ «АНСУ» задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 3.2. договору поруки № 1/2 від 21.01.2008 року укладеного між ЗАТ "Донгорбанком" та ОСОБА_2.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді: