справа №619/344/17
провадження №2/619/487/17
Рішення

Іменем України

11 квітня 2017 року Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Нечипоренко І.М.

за участю секретаря

судового засідання - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Дергачівської РДА про усунення перешкод у користуванні майном, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку №41 по вул. Сербіна в м.Дергачі та зняти їх з реєстраційного обліку посилаючись на те, що даний будинок належить їй на праві приватної власності в цілому. В будинку зареєстровані та проживають її дочка ОСОБА_4 з чоловіком та дітьми. В 2012 році вона домовилася з відповідачами, що вони зареєструються в будинку на строк не більше двох років, поки не знайдуть іншого житла, проте, до теперішнього часу продовжують проживати в будинку та в добровільному порядку виселятися не бажають. Письмової згоди на проживання вона не давала та договору найму не укладала. Відповідачі участі в утриманні будинку не приймають. ОСОБА_4 зловживає спиртними напоями, відповідачі не працюють. Таким чином, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні належним майном. Родичі відповідача ОСОБА_3 мають у власності нерухоме майно, де б могли проживати відповідачі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, зазначивши, що вони є членами сімї позивача власника житлового будинку, іншого житла не мають, правила спільного проживання не порушують, відповідач ОСОБА_4 проживає та зареєстрована в цьому будинку з дитинства.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить особистий підпис в явочному листі.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Дергачівської РДА у судове засідання не зявився, надавши лист, з якого вбачається, що позовні вимоги не підтримують у повному обсязі (а.с.36).

Позивач та представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, про обставини справи пояснили, як зазначено вище та позивач ОСОБА_2 додала, що до свого зятя ОСОБА_3 та онуків вона претензій ніяких не має, її донька ОСОБА_4 вживає алкогольні напої, після чого спить і це повторюється постійно. Відповідачі сварок не влаштовують, тому вона з цього приводу нікуди не зверталася. При цьому, вона не бажає спільного проживання з відповідачами, тому просить виселити їх.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що житловий будинок №41 по вул. Сербіна в м. Дергачі належить в цілому ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.09.2014 (а.с.20-21).

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно даних будинкової книги в даному будинку зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 18.01.2000р.н. та ОСОБА_6, 24.02.2009р.н. (а.с.7-11).

ОСОБА_4 являється донькою позивача по справі ОСОБА_2, та перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого мають двох синів: ОСОБА_5, 18.01.2000р.н. та ОСОБА_6, 24.02.2009р.н., що було визнано сторонами по справі, тому на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Як передбачено ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи зі смислу даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більш таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У разі виникнення спору між власником та членами сім'ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Позивачем у судовому засіданні зазначено, що до отримання субсидії відповідач по справі ОСОБА_3 приймав участь нарівні з нею в оплаті комунальних платежів, вселення відповідачів та їх реєстрація у будинку відбувалися з її згоди, будь-яких договорів оренди, найму чи інших угод про порядок користування цим житловим приміщенням між ними не укладалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи викладене, ті обставини, що відповідачі вселилися до будинку та проживають у ньому як члени сімї позивача, при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, позивачем не доведено порушення її прав відповідачами та не зазначено істотних обставин, які мають значення, не зазначені обставини та не підтверджені належними доказами факти щодо вжиття офіційних попереджень та заходів громадського впливу відносно відповідачів та систематичного порушення відповідачами правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 3, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України залишається за рахунок позивача.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 209, 212, 214-216, 218 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. М. Нечипоренко