Справа № 359/5230/17 Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/5174/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 20.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів Приходька К.П., Іванової І.В.

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року за його позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України ( далі - Украерорух) було визнано незаконними накази відповідача про оголошення догани від 10 серпня 2015 року та про звільнення від 14 серпня 2015 року, а також ОСОБА_2 було поновлено на посаді директора Украероруху. Крім цього, цим же рішенням було стягнуто з Украероруху на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у відповідності до розрахунку позивача та у межах заявлених позивачем вимог за період з дня звільнення, починаючи з 17 серпня 2015 року по день подання ОСОБА_2 позовної заяви (по робочий день 09 вересня 2015 року включно) у розмірі 33334 гривень 92 копійки.

Вказаним рішенням було також частково задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди та вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення було допущено до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді. На виконання судового рішення 09 вересня 2016 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді.

16 листопада 2016 року Апеляційним судом м. Києва було скасовано рішення Соломянського районного суду м. Києва.

21 листопада 2016 року Украерорух ознайомив ОСОБА_2 з наказом від 18 листопада 2016 року №827/о, яким на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року визнав таким, що втратив чинність наказ про поновлення ОСОБА_2 на посаді від 09 вересня 2016 року №643/о.

Таким чином, позивач пропрацював на посаді з 09 вересня 2016 року по 21 листопада 2016 року та саме за цей період отримав заробітну плату.

17 травня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено ухвалу, якою скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та залишено в силі рішення Соломянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2015 року.

У звязку з цим, 12 червня 2017 року позивача було ознайомлено з наказом від 07 червня 2017 року №396/о, яким останнього поновлено на посаді та 12 червня 2017 року позивач приступив до виконання своїх посадових обовязків.

За вказаних обставин, позивач вважає, що з відповідача на його користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 10 вересня 2015 року по 08 вересня 2016 року включно та з 22 листопада 2016 року по 09 вересня 2017 року згідно наведеного в позові розрахунку.

На підставі викладеного, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказані вище періоди в розмірі 750035 грн. 70 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що права позивача були поновлені судами, окрім права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який було стягнуто лише в межах заявлених вимог за період з 17 серпня 2015року по 09 вересня 2015 року та не було стягнуто середній заробіток за інші періоди, що й було підставою для звернення до суду з позовом.

Також скаржник зазначає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а не лише за період з дати звільнення до дати звернення до суду з позовом.

Окрім того, суд першої інстанції, всупереч вимогам чинного законодавства та дійсним обставинам справи встановив, що позивач вже звертався з вимогами про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період після 10 вересня 2015 року, однак зазначене не відповідає обставинам справи, оскільки позивач, при зверненні до Соломянського районного суду м. Києва з позовом просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 серпня 2015 року по 09 вересня 2015 року. в розмірі 33334,92 грн.

Зазначене підтверджується мотивами та висновками рішення Соломянського районного суду м. Київ від 06 вересня 2016 року, що містяться в резолютивній частині рішення. Таким чином, Соломянський районний суд м. Києва не розглядав позовні вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за інший період ніж з 14 серпня 2015 року по 09 вересня 2015.

Разом з тим, навіть якщо іншим судом вже розглядалися такі ж позовні вимоги, то у відповідності до вимог процесуального законодавства це є підставою для закриття провадження у справі, а не відмови в задоволенні позову, що також свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2016 по 09.06.2017, то суд першої інстанції також необґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні такої вимоги, оскільки стягнення коштів за вказаний період не був предметом позовних вимог, оскільки виник після повторного звільнення на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва, яке в подальшому було скасоване судом касаційної інстанції із залишення рішення Соломянського районного суду м. Києва без змін.

Таким чином, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права встановив, що позивач має право на стягнення середнього заробітку лише за період з моменту звільнення та по день звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та не має права на стягнення середнього заробітку за подальші періоди.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам та обґрунтуванням позовних вимог.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано незаконним наказ т.в.о. директора Украероруху від 10 серпня 2015 року №391/о «Про застосування дисциплінарного стягнення», яким ОСОБА_2 оголошено догану; визнано незаконним наказ т.в.о. директора Украероруху від 14 серпня 2015 року №401/о «Про звільнення ОСОБА_2В.», яким ОСОБА_2 звільнено з роботи з 14 серпня 2015 року відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Украероруху з 14 серпня 2015 року; стягнуто з Украероруху на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33334 гривень 92 копійки, моральну шкоду у розмірі 2000 гривень. В решті позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі (а.с.7-14).

Рішенням Апеляційного суду м. Києві від 16 листопада 2016 року скасовано рішення Соломянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання незаконним в скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено (а.с.15-22).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Соломянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року (а.с.23-29).

У звязку з ухваленням вказаних судових рішень наказом Украероруху від 09 вересня 2016 року №643/о ОСОБА_2 було поновлено на посаді директора з 14 серпня 2015 року (а.с.30).

В подальшому, наказом Украероруху від 18 листопада 2016 року №827/о наказ Украероруху від 09 вересня 2016 року №643/о було визнано таким, що втратив чинність (а.с.31).

Наказом Украероруху від 07 червня 2017 року №396/о ОСОБА_2 поновлено на посаді та з 12 червня 2017 року позивач приступив до виконання своїх посадових обовязків.

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року, було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2 у розмірі 33334 гривень 92 копійки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вже були предметом розгляду судами під час звернення з позовом про поновлення на роботі та судом за попереднім позовом було стягнуто середній заробіток, а подвійне стягнення чинним законодавством не допускається.

Судова колегія не може повною мірою погодитися із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем у 2015 році заявлялися вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення та по день ухвалення рішення, включаючи період з 14 серпня 2015 року по 09 вересня 2015 року, у розмірі 33334 грн. 92 коп. Тобто позивачем був визначений розмір заробітної плати, який він просив стягнути з часу звільнення до дати подання позову, а за інший період до ухвалення судом рішення він просив суд обрахувати і стягнути середній заробіток. Разом з тим, Соломянським районним судом м. Києва зазначена вимога була задоволена лише в частині стягнення середнього заробітку за період з 14 серпня 2015 року по 09 вересня 2015 року у розмірі 33334, 92 грн. без зазначення мотивів, з яких суд виходив відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку до часу вирішення спору судом.

Позивач оскаржував в апеляційному та касаційному порядку рішення Соломянського районного суду м. Києва в частині відмови у стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 вересня 2015 року і до дня ухвалення судом рішення, тобто до 06 вересня 2016 року. Однак в цій частині рішення Соломянського районного суду м. Києва залишене без змін.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2015 по 08.09.2016 вже була предметом судового розгляду.

Ці висновки Бориспільського міськрайонного суду позивач не спростував. Посилання позивача на те, що Соломянський районний суд їх взагалі не розглядав, оскільки не дав оцінки у рішенні чому не задовольнив в цій частині позов, не могли бути підставою для заявлення цих вимог в новому позові, а могли бути лише підставою для ухвалення додаткового рішення.

Разом із тим. суд першої інстанції встановивши ці обставини всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції яка діяла на час ухвалення судом рішення), не закрив провадження у справі в частині зазначених позовних вимог, а розглянув їх по суті вдруге.

Відповідно до ч.4 ст.374 ЦПК України (в редакції 2017 р.) суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції , яким закінчено розгляд справи підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст.. 255 ЦПК України.

Частиною 3 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 вересня 2015 року по 08 вересня 2016 року і провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає закриттю.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2016 року по 09 червня 2017 року, то суд першої інстанції без наведення мотивів також дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до положення ч.1 та ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу має стягуватися за весь період. З матеріалів даної справи вбачається, що період вимушеного прогулу переривався, оскільки позивача 09 вересня 2016 року, на підставі рішення Соломянського районного суду м. Києва від 06 серпня 2016 року, було поновлено на роботі, а 21 листопада 2016 року було знову звільнено з роботи з тих підстав, що рішення суду на підставі якого його було поновлено на роботі було скасоване рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року. Однак 17 травня 2017 року судом касаційної інстанції рішення суду апеляційної інстанції було скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено без змін й позивача 07 червня 2017 року знову було поновлено на роботі.

В позові ОСОБА_2 наводить розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2016 року по 09 червня 2017 року. Так, у відповідному періоді 136 робочих днів, середньоденна заробітна плата, згідно Постанови КМУ від 08.02.1995 №100, становить 1851 грн. 94 коп., відповідно середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у вказаному періоді становить 251863 грн. 84 коп.

Враховуючи викладене, позивач має законне право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2016 року по 09 червня 2017 року.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яке постановлено з порушенням вимог норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції визначені ст.. 376 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2016 року по 09 червня 2017 року підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що колегією суддів вирішено апеляційну скаргу ОСОБА_2 у даній справі задовольнити, то відповідно апеляційним судом повинно бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат.

Так, відповідно до ст.. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за звернення до суду з апеляційною скаргою - 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З матеріалів справи вбачається, що в частині позовних вимог провадження закрито, а за іншу частину позовних вимог, при зверненні до суду з позовом слід було б сплатити судовий збір в розмірі 2518 грн. 64 коп.(так як ціна позову становила 251863 грн. 84 коп.), відповідно при зверненні до суду з апеляційної скаргою слід було сплатити судовий збір в розмірі 2770 грн. 50 коп. Загальна сума судового збору становить 5289 грн. 14 коп.

Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 5289 грн. 14 коп.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2016 по 09.06.2017 в розмірі 251863 грн. 84 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року скасувати .

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 вересня 2015 року по 08 вересня 2016 року.

В іншій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2016 року по 09 червня 2017 року задовольнити.

Стягнути з державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2016 року по 09 червня 2017 року в розмірі 251863 грн. 84 коп.

Стягнути з державного підприємства обслуговування повітряного руху України в дохід держави судовий збір в розмірі 5289 грн. 14 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: