Справа № 367/6414/15-ц Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/1951/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 47 13.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанк Росії», про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, та з урахуванням уточнень просив визнати квартиру АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за сторонами право власності по ? частині цієї квартири за кожним.

У обґрунтування позову посилався на те, що 07 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був розірваний 28 березня 2016 року. Під час шлюбу 14 травня 2013 року за їх спільні кошти було придбано спірну квартиру, та зареєстровано право власності за відповідачкою.

Вказує, що між сторонами не досягнуто спільної згоди з приводу добровільного розподілу належного їм майна, тому він змушений звернутися з даним позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2016 року позов задоволено, визнано спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнано за сторонами право власності по ? частині квартири за кожним.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна квартира була придбана за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 2010 року, який розірваний у встановленому законом порядку відповідно до рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року (а. с. 6, 87).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, остання придбала квартиру АДРЕСА_2

Пунктом 2.3 даного договору визначено, що отримано заяву про надання згоди ОСОБА_3 на укладання його дружиною ОСОБА_2 договору купівлі-продажу та придбання вказаної квартири.

Встановлено, що 14 травня 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 24486-ФО/2013/102, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти у сумі 72 000,0 гривень на цілі, зазначені в пункті 1.3 цього договору (а. с. 83-90).

Згідно п. 1.3 цього договору, кредит надається на придбання квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2.

Також, 14 травня 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 було укладений Іпотечний договір № 24486-ФО/2013/102, відповідно до умов якого предметом іпотеки є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 травня 2013 року Іващенко Т.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а. с. 75-82).

Згідно довідки ПАТ "ДП Сбербанк Росії" від 16 червня 2016 року № 69/7/50-11 станом на 16 червня 2016 року ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором № 24486-ФО/2013/102 від 14 травня 2013 року перед банком у розмірі 57 524,93 гривень.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2013 року, ОСОБА_7, ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_8, ОСОБА_9 придбали у власність квартиру АДРЕСА_3, що належить порівну продавцям, за 480 000 грн., що на день підписання договору є еквівалентом 60 000,0 доларів США (а. с. 68-69).

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у тому числі зазначені вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, тому місцевий суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що вказане житло було придбане саме за особисті кошти ОСОБА_2, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними, достатніми і допустимими доказами та ці доводи не ґрунтуються на вимогах Закону.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: