АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/5348/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Катющенко В.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ПАТ «Банк Кіпру», ПАТ «Альфа Банк», в якому просить встановити факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2010 року та здійснити поділ їх спільного сумісного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частку спірного майна; судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1 посилається на те, що вони з відповідачем познайомились у 2010 році і підтримували стосунки, пізніше познайомили одне одного з батьками і після розлучення відповідача з першою дружиною восени 2010 року почали жити разом. Оскільки вона мала доньку від першого шлюбу, яка проходить навчання за фактичним місцем її проживання, то вони з відповідачем спільно прийняли рішення проживати разом в квартирі її матері. Відповідач швидко знайшов спільну мову з її донькою, був уважним та турботливим, швидко ввійшов в коло спілкування з її друзями. Вони з відповідачем почали планувати одружитися найближчим часом і прийняли рішення про те, щоб народити спільну дитину. В жовтні 2010 року вона завагітніла та разом з ОСОБА_2 з радістю сприйняли звістку про те, що чекають на двійню. Позивач з відповідачем мали спільні інтереси (подорожували, відпочивали на дачі, спілкувались з друзями), були пов'язані спільним побутом (мешкали спільно), мали спільний бюджет, радилися та погоджували сімейні витрати спільно. Таким чином, з 2010 року до моменту реєстрації шлюбу вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки власного житла позивач не має, а за місцем реєстрації чоловіка мешкала його мати, коли вони дізналися про те, що чекають на двійню почали розглядати варіанти покращення житлових умов та обирати квартиру для купівлі, так як у неї були особисті грошові кошти. Оскільки ОСОБА_1 розраховувала на допомогу своєї матері, разом з відповідачемпочали вибирати варіанти в районі, де розташовано житло її матері, оскільки всі проживали в одній квартирі, разом з її матір'ю. 05 лютого 2011 року сторони подали заяву про реєстрацію шлюбу, а 15 лютого 2011 року чоловік пішов укладати договір купівлі-продажу квартири, відповідач порадив оформити квартиру на себе, оскільки, за його словами, буде легше отримати кредитні кошти в банку. За 18 днів до реєстрації шлюбу такий договір було укладено та сплачено частину коштів за придбання квартири. Існувала попередня домовленість з ПАБ AT «Банк Кіпру» про видачу кредиту на решту вартості квартири (320 000,00 грн.). Таким чином, в період спільного проживання, за 18 днів до реєстрації шлюбу було придбано квартиру в АДРЕСА_1, спірна квартира оформлена на ОСОБА_2, яку позивач вважає їх спільною сумісною власністю. Договір купівлі-продажу було вчинено з відстроченням платежу, до моменту підписання було передано продавцеві - ОСОБА_3 320 000,00 грн., решту 320 000,000 грн. - враховано з кредитних коштів до 18.00 цього ж дня. Позивач не була особисто присутня на вчиненні правочину, оскільки в цей час була вагітна двійнею та погано себе почувала, укладення договору відповідачем було їх спільним рішенням, чоловік запевнив, що це їх спільне майно, погашати кредит вони будуть в шлюбі, не було підстав не довіряти чоловікові, так як між ними були гарні відносини. 05 березня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. 04 березня 2011 року до відповідача перейшло права власності на спірну квартиру, оскільки саме цією датою договір зареєстровано в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» тобто, за один день до їхнього весілля, (як відомо право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, і якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, тобто, відповідно до цивільного законодавства та часового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2004 року за № 157/6445 (із змінами та доповненнями) - договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.)

За особисті кошти позивача після реєстрації шлюбу за спільною згодою сторін було зроблено в спільній квартирі, зокрема: здійснено малярні, столярні роботи, покладено кахель, замінено сантехніку, здійснено закупівлю техніки, меблів, в тому числі вбудованих загальною вартістю 200000,00 гривень, що підтверджується висновком експертизи. Починаючи з початку 2016 року відносини з відповідачем почали погіршуватись, почали виникати побутові розбіжності. В січні 2016 року чоловік побив її і вона вимушена була звернутися до органів правопорядку, їй було нанесено легкі тілесні ушкодження в присутності дітей, що підтверджується відповідними довідками. Після цього конфлікту (відповідач) забрав речі і переїхав за місцем реєстрації: АДРЕСА_3, телефоном та «CMC» почав постійно погрожувати їй, що вижене з дітьми на вулицю, а також те, що він виставив квартиру на продаж. З моменту реєстрації шлюбу і до січня 2016 року кредит обслуговувався із спільних сімейних коштів. Іншого житла позивач не має. Згоди щодо поділу майна ними не досягнуто.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 05 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7,8).

Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

В розрізі вирішення спору щодо поділу майна між сторонами, стороною позивача в судовому засіданні підтверджувався факт спільного проживання сторін з 2010 року, натомість стороною відповідача даний факт повністю заперечувався.

Відповідно до акту від 28 жовтня 2016 року, складеного сусідами по будинку АДРЕСА_6 ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8 та затвердженого головою правління ЖБК «Академічний-2» ОСОБА_9, останні підтвердили, що в період часу з січня 2011 року по лютий 2016 року ОСОБА_2 дійсно фактично проживав за адресою: АДРЕСА_7 (т.1, а.с. 115).

Згідно ст. 74 СК Українипередбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, при застосуванні ст. 74 СК Українислід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Оцінюючи покази свідків допитаних в суді першої інстанції з позиції належності та достовірності, а також сукупності підтверджуючих фактів для встановлення факту проживання позивача та відповідача з 2010 року по день реєстрації шлюбу, суд дійшов наступного висновку.

Свідок ОСОБА_10 підтвердила, що знає відповідача близько восьми років, часто бачила сторін на дачі, останні приходили до неї у гості. Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12 спілкувалися зі сторонами, свідок ОСОБА_11, ОСОБА_7 відвідували квартиру АДРЕСА_4 та бачили відповідача у даній квартирі. Свідок ОСОБА_12 вказала на той факт, що початок 2010 року вони зі сторонами святкували спільно, а з 2009 року сторони планували спільне проживання. В той ж час, зі змісту позовної заяви, та пояснень представників позивача вбачається, що сторони познайомилися лише у 2010 році, та почали спільно проживати з осені 2010 року. Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 підтвердили факти, що стосуються місця перебування автомобіля відповідача біля під'їзду по АДРЕСА_8 та проживання відповідача разом із батьками впродовж 2010 року. Покази свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18 суд не прийняв як допустимі докази, оскільки вказані особи є близькими родичами відповідача та можуть бути безпосередньо заінтересовані у вирішенні спору на користь відповідача.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що покази свідків є опосередкованими, в деяких випадках покази суперечили один одному з позиції підтримки тієї чи іншої сторони у справі, у зв'язку з чим не можуть бути прийняті в якості підтверджуючих фактів спільного проживання сторін в період часу 2010-2011 років, ведення останніми спільного побуту та спільного господарства, наявності спільного бюджету, що б в свою чергу свідчило в сукупності про наявність сім'ї.

При цьому, стороною позивача суду не було надано інших належних та допустимих доказів в підтвердження факту постійного проживання відповідача разом з позивачем в період часу 2010-2011 роки, а відповідачем по суті не заперечувалося того факту, що він зустрічався з позивачем, проте постійно не проживав, що також не може свідчити про наявність спільності побуту та господарства.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2010 року.

Щодо заявлених позовних вимог про здійснення поділу квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частку спірного майна, то суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, частина коштів на придбання спірної квартири була отримана в рахунок укладеного кредитного договору № 14/12-107/2011, при цьому в суді першої інстанціїсторонами не було спростовано факту того, що повернення кредитних коштів здійснювалося ними спільно, посилання сторони відповідача на те, що повернення коштів здійснювалося саме відповідачем, не підтверджується будь-якими належними доказами, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановлення правової природи грошових коштів, які сплачувались в рахунок погашення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК).

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною 3 ст. 370 ЦК України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 02 листопада 2016 року, 04 березня 2011 року було проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 134-137).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами спільно.

Судом встановлено, що 15 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець ОСОБА_3 зобов'язався передати у власність покупця ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а покупець зобов'язався прийняти цю квартиру та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі (а.с. 206-207).

За умовами вказаного договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за 620 000 гривень, при цьому відповідно до нотаріально-посвідченої заяви ОСОБА_3 від 15 лютого 2011 року, останнім було отримано від ОСОБА_2 гроші в сумі 620 000 гривень, як повний та остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 208).

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що частина грошових коштів в рахунок придбання спірної квартири була отримана ОСОБА_2 в якості кредитування.

15 лютого 2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 14/12-107/2011 («кредит на купівлю житлової нерухомості»), за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 320 000 гривень зі строком користування кредитом з 15 лютого 2011 року по 12 лютого 2021 року та зі сплатою 15,9 процентів річних за строковою заборгованістю (а.с. 189-192).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 лютого 2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого виступала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 195-200).

Проте, у суду відсутні підстави вважати, що сторони у період укладення кредитного договору, договору купівлі-продажу спірної квартири проживали спільно, враховуючи те, що судом не було встановлено факту спільності побуту та бюджету між сторонами в період часу з 2010 року по день реєстрації шлюбу, що в свою чергу свідчило б про те, що кошти на придбання спірної квартири були спільними коштами сторін, їх джерело походження були також спільними.

Крім того, станом на день розгляду справи строк виконання за кредитним договором № 14/12-107/2011 («кредит на купівлю житлової нерухомості») не настав, у зв'язку з чим, враховуючи те, що кредитні зобов'язання перед банком має відповідач, сплачує кошти за кредитом відповідач, а кредитні кошти використовувалися в рахунок сплати частини коштів для придбання спірної квартири, суд дійшов висновку про відсутність підстав здійснення поділу спірної квартири виходячи із заявлених позовних вимог.

Встановивши обставини справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом вірно встановлено, що 15 лютого 2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 14/12-107/2011 («кредит на купівлю житлової нерухомості»), за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 320 000 гривень зі строком користування кредитом з 15 лютого 2011 року по 12 лютого 2021 року та зі сплатою 15,9 процентів річних за строковою заборгованістю.

15 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець ОСОБА_3 зобов'язався передати у власність покупця ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а покупець зобов'язався прийняти цю квартиру та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, 04 березня 2011 року було проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено 05 березня 2011 року.

Як роз`яснено в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 «За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.»

Доводи апеляційної скарги, що сторони до укладення шлюбу з 2010 року систематично проживали однією сім'єю, мали спільний побут, мешкали разом та мали взаємні права та обов'язки колегія суддів не приймає до уваги.

ОСОБА_1 не надала суду доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_19 у період часу з 2010-2011 року, ведення ними спільного побуту та спільного господарства, навності спільного бюджету, а покази свідків допитаних судом першої інстанції як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача суперечили один одному з позиції підтримки тієї чи іншої сторони, тому не приймаються як належний доказ на підтвердження доводів позивача.

Доводи апеляційної скарги, що у зв'язку з відсутністю домовленості між сторонами щодо часток у спільному майні, спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і підлягає поділу між ними з урахуванням рівності часток, що визначена законом, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п.23,24 Постанови Пленуму Верховоного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Встановивши відсутність факту спільного проживання сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що сторони у період укладення кредитного договору та договору купівлі - продажу спірної квартири, тобто з 2010 року по 05.03.2011 року проживали спільно.

Оскільки право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 04.03.2011 року, шлюб між сторонами укладено 05.03.2011 року, а факт спільного проживання сторін без укладення шлюбу не доведено у судовому засіданні, спірна квартира не може вважатися об'єктом спільної власності подружжя відповідно до приписів статті 60 СК України.

Судом встановлено, що кредитний договір від 15 лютого 2011 року укладено між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та ОСОБА_2

Стороною позивача не заперечується факт, що кошти за кредитом, наданим для купівлі спірної квартири після розірвання шлюбу сплачує відповідач.

ОСОБА_1 не заявляла позовні вимоги про визнання коштів, які сплачувалися подружжям за кредитним договором спільною сумісною власністю подружжя, тому доводи апеляційної скарги, що з моменту реєстрації шлюбу і до 2016 року кредит, який отримано на купівлю спірної квартири обслуговувався із спільних сімейних коштів колегією суддів не розглядаються.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді