Справа № 361/6218/13-ц
Провадження № 2/361/409/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 грудня 2017 року Броварський міськрайонний суд Київської області

у складі: головуючого - судді Селезньової Т.В.,

при секретарях Корніюк К.А., Чуксіну В.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа відділ Держземагентства у Броварському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, визначення порядку користування земельними ділянками, -

встановив:

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог в редакції від 02.07.2015р., просить суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 10.02.2009 р., серія ЯД № 750133, виданий на імя ОСОБА_3; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 18.11.2010р., серія ЯЛ №837499, виданий на імя ОСОБА_4, ОСОБА_5; встановити порядок користування земельними ділянками № 28, № 34 по вул. Новоселиця в с. Зазимя Броварського району Київської області, згідно з яким: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 передати земельну ділянку площею 0,1209 га (1209 кв.м), яка зображена в додатку № 5 до Висновку експерта № 2276/15-41 від 21.05.2015 р. та позначена рожевим кольором та яка обмежена лініями розподілу, позначеними точками з «5» по «13», від точки «13» до точки «1», далі точками з «1» по «5»; ОСОБА_3 передати земельну ділянку площею 0,1210 га (1210 кв.м), яка зображена в додатку № 5 до Висновку експерта № 2276/15-41 від 21.05.2015 р. та позначена блакитним кольором та яка обмежена лініями розподілу, позначеними точками з «8» по «13», від точки «13» до точки «1», від точки «1» до точки «23», і далі точками з «23» по «14», від точки «14» по «8».

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 1997 року вона є власником 1/2 частини житлового будинку №34 (на момент придбання №28) по вул. Новоселиця в с. Зазим'є Броварського району Київської області, яку придбала у ОСОБА_6. Інша 1/2 частина цього будинку на момент придбання належала ОСОБА_7. 10 квітня 1997 року їй була передана у постійне користування земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва і обслуговування 1/2 частини зазначеного житлового будинку. Рішенням Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 11 квітня 2007 року № 371 їй було передано у власність 0,0950 га для будівництва та обслуговування 1/2 частини житлового будинку, а 10 лютого 2009 року видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. 04.07.2007р. між позивачкою і ОСОБА_8 укладено договір про порядок конкретного користування будинком, за яким вони користуються будинком до цих пір. Після смерті ОСОБА_7 у 2008 році належну йому 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,1469 га для будівництва та обслуговування будинку отримали у спадщину ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яким 18 листопада 2010 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1469 га. У 2013 році позивачка, маючи намір відчужити власну частину будинку та земельну ділянку, звернулась за складенням кадастрового плану земельної ділянки із зазначенням будинку, що на ній розташований, і як з'ясувалось із наданого кадастрового плану, земельна ділянка, на якій розташовано належний сторонам будинок, поділена між його власниками не порівну, у від повності до рівних часток у будинку, що площа наданої відповідачу у власність земельної ділянки значно більша, ніж земельної ділянки, переданої позивачці, тобто її права порушені і частка відповідача збільшена за рахунок зменшення її частки. Крім того, було встановлено, що межа розподілу земельних ділянок проходить не по тій межі, яка була визначена сторонами між собою, і яка проходила по стіні будинку, якою були розділені частини сторін у будинку, а у такий спосіб, що межа за виданим відповідачу державним актом проходить під її частиною будинку, і таким чином одне з приміщень її частини будинку частково знаходиться на земельній ділянці, що передана у приватну власність відповідачам, що вважає суттєвим порушенням її прав як власника будинку, оскільки до неї разом з придбанням частини у будинку перейшло і право користування земельною ділянкою під ним, і порушено її права а як землекористувача, оскільки вказану частину земельної ділянки у неї із користування не вилучали. Вважає, що , при приватизації земельних ділянок не було дотримано принципу справедливого розподілу власності між співвласниками.

Представник позивача в судовому засідання пояснила, що 07.02.1997р. позивачка придбала у ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку № 28 по вул. Новоселиця в с. Зазим'є, інша частина будинку належала ОСОБА_7 Даний будинок розташований на спірній земельній ділянці, розділ земельної ділянки при придбанні житлового будинку не проводився, але за ОСОБА_6 і ОСОБА_7 рішенням Зазимської сільської ради від 18 травня 1994 року було закріплено земельні ділянки площею 0,12 га за кожним. У подальшому позивачка і з другої сторони ОСОБА_7 добудовували собі кімнати, зробили окремі виходи, номер її частини будинку змінено з №28 на №34. Таким чином, адреса позивачки стала вул. Новоселиця 34, адреса ОСОБА_7 вул. Новоселиця, 28. 10.04.1997р. їм у користування сільрадою на підставі рішення від 18.05.1994 р. була передана земельна ділянка кожному по 1/2 частці у відповідності до часток у будинку, тобто приблизно по 10 соток кожному. За встановленим порядком користування вони визначили межу , яка проходила стежкою і по стіні, що розділяла їхні частини будинку, і за домовленістю прямо перед будинком був зведений паркан по межі. В державному акті позивача межа проходить по серединній стіні будинку. У подальшому, при виготовленні кадастрової документації, виявилось, що відповідачами приватизована земельна ділянка у такий спосіб, що межа проходить під приміщенням, належним позивачці, тобто відступаючи від серединної стіни на належне їй приміщення. Крім того, з'ясувалось, що земельні ділянки сторін накладаються одна на одну в цій частині, а далі в городі земельні ділянки навпаки розходяться і не мають спільної межі, допускаючи вільний клин. Підставою для визнання державних актів недійсними позивач зазначає наявність порушення її права власності на будинок, оскільки відповідачем приватизована земельна ділянка (декілька метрів) під її частиною будинку. Крім того, підставою для скасування державних актів позивачка зазначає те, що позивачу виділено менше половини земельної ділянки, тобто менше, ніж було у дійсному користуванні, що є несправедливим і є порушенням її права користування (у подальшому власності) щодо земельної ділянки, яке на думку позивача має бути рівним з відповідачами. Вважає, що відповідачу несправедливо і протиправно (за рахунок звуження її прав) виділено більшу частину земельної ділянки -за рахунок зменшення розміру площі земельної ділянки, на яку мала право позивачка. Тому вважає, що мають бути визнані недійсними державні акти всі: і виданий позивачу, і виданий відповідачам, оскільки усунути дані порушення її прав можливо єдиним способом - шляхом оформлення документів на землю заново і шляхом правильного встановлення межі між ділянками з урахуванням будівель, розташованих на земельних ділянках, та з урахуванням рівності прав обох сторін. Позивач просить визначити порядок користування земельною ділянкою у такий спосіб, який зазначений висновку проведеної експертизи за варіантом №2, в якому з технічної точки зору легше встановити межу, вона більш пряма, з меншою кількістю кутів.

Відповідач позов не визнав, вважає, що відсутні підстави для скасування чи визнання недійсними державних актів сторін, вважає, що державні акти видані правильно, законно, на підставі рішення сільської ради, межа узгоджувалась між суміжними землекористувачами саме у такий спосіб, у який і існувала станом на той час, що земельна ділянка відповідачів є більшою не за рахунок зменшення ділянки позивачки, а за рахунок додаткової площі з іншої сторони, приораної у тилу, і таким збільшенням однозначно не порушуються права позивачки. Крім того, вважає, що не є порушенням прав власності позивачки той факт, що за виданим відповідачам державним актом дійсно межа проходить не по серединній стіни будинку, а з відхилом на частину будинку, належну позивачці, оскільки такий відступ є несуттєвим, не порушує прав власності позивачки на частку будинку, не є перешкодою для позивачки, оскільки позивачка користується тим приміщенням, під яким проходить межа без будь-яких перешкод з боку відповідача, а у разі необхідності позивачка може укласти з відповідачами договір по відступленню їй вказаної частки земельної ділянки на оплатній основі. З приводу обставин визначення межі між суміжними ділянками, представник відповідачів пояснила, що межа умовно була прямою лінією, але станом на час приватизації земельної ділянки ОСОБА_7 ще не було прибудови позивачки, під якою проходить спірна межа, тому наявність даної прибудови позивачки не враховувалась. В 1997році ОСОБА_7 (спадкодавець і власник частини будинку на той час) отримав дозвіл на прибудову веранди (рішення виконкому від 21.11.1997р. ), станом на 2000 рік відповідач вже збудував вказану прибудову (дві веранди, з яких одна з переду, а друга - позаду будинку), натомість прибудов позивачки ще не було. Тому коли в 2000 році оформляли приватизацію і міряли землю, то від тієї межі, яка існувала (прямою лінією по серединній стіні будинку, що розділяла частки сторін, і як продовження цієї лінії далі поза будинком попереду до вулиці і позаду до кінця городу) поза будинком відповідачу надали додатково 1 метр землі для обслуговування прибудови відповідача, яка вже була збудована, і тому вийшло таке викривлення межі. Державний акт ОСОБА_7 був виданий 23.11.2001р. на підставі рішення сільради №47 від 8.06.2000р. на земельну ділянку площею 0,1469 га. Тому у подальшому, коли позивачка зробила прибудову до її частини будинку, вийшло, що вказана прибудова позивачки знаходиться частково і на земельній ділянці, переданій у власність спадкодавцю відповідачів (смугою менше одного метру). Також відповідачі та їх представник вважають, що відсутні підстави для скасування оспорюваного позивачем державного акту, виданого відповідачам (дружина і син) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, який помер у вересні 2008р. Відповідачі прийняти спадщину законно, і в порядку спадкування кожен з них отримав державні акти на свою частку успадкованої земельної ділянки, державний акт видано відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1-652, № 1-654 від 11.03.2009р. , новий державний акт серії ЯЛ №837449 відповідачам виданий У Держкомземі Броварського району 1.07.2010р. даний державний акт (який оспорює позивачка) виданий законно, і підстав для його скасування нема. Відповідачі не оспорюють державний акт, який отримала позивачка, вважають, що їхні права даним державним актом не порушені. Відповідачі також не згодні з тим, щоб суд встановлював порядок користування земельної ділянкою між сторонами, оскільки земельні ділянки вже визначені, знаходяться у власності, крім того, визначенням порядку користування земельною ділянкою у спосіб, про який просить позивачка, будуть суттєво порушені права відповідачів, оскільки вони мають право на земельну ділянку значно більшу, ніж пропонується відвести їм за варіантом, вказаним позивачкою. Крім того, просили у позові відмовити, подали заяву про застування строку позовної давності, вважають, що позивачка його пропустила, оскільки користується земельною ділянкою вказаного розміру з 1997 року, приватизувала земельну ділянку в 2009 році, і протягом тривалого часу та протягом життя ОСОБА_7 ніякого спору не затівала.

Представник Зазимської сільської ради у судове засідання не з'явився, повідомивши письмово про розгляд справи в його відсутності.

Представник Відділу Держземагентства у Броварському районі Київської області подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Судом з наданих доказів встановлено наступне:

Згідно протоколу 20 сесії Зазимської сільської ради від 18 травня 1994 року вирішено закріпити земельну ділянку площею 0,12 га біля 1/2 частини житлового будинку ОСОБА_7 в с. Зазим'є по вул. Новоселиця та закріпити земельну ділянку площею 0,12га біля 1/2 частини жилого будинку в с. Зазим'є по вулиці Новоселиця Суботовському Павлу Андрійовичу.

Згідно договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 07 лютого 1997 року, ОСОБА_3 набула у власність 1/2 частину житлового будинку № 34 (на момент придбання № 28) по вул. Новоселиця в с. Зазим'є Броварського району Київської області. Вказану частину будинку вона придбала у ОСОБА_6. Інша 1/2 частина цього будинку на момент придбання належала ОСОБА_7.

Згідно рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №34 від 10 квітня 1997 року «Про надання земельних ділянок біля спадкових та куплених будинків», ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га біля купленого будинку по вул. Новоселиця, 28 (нині № 34);

Згідно рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №37 від 27 квітня 2005 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян», ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування 1/2 частини жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул. Новоселиця, 34;

Згідно рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №371 від 11 квітня 2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності та передачу земельної ділянки у власність», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в с. Зазим'є по вул. Новоселиця, 34, яка раніше була надана у постійне користування, та передано безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0950 га.

10 лютого 2009 року на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯД № 750133 на право власності на земельну ділянку площею 0,0950 га, кадастровий номер :01:005:0028, для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: Київська область, с. Зазим'є, вул. Новоселиця, 34, підстава: рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №371 від 11 квітня 2007 року.

11 квітня 2007 року КП «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації» за замовленням власників спірного будинку склало зведений акт вартості будівель і споруд, план та експлікацію внутрішніх площ до плану садибного будинку. Згідно із технічним паспортом житловий будинок № 28 по вул. Новоселиця в с. Зазим'є Броварського району Київської області став двоквартирнимАДРЕСА_1, загальною площею 48,9 кв.м виділена ОСОБА_3АДРЕСА_2 загальною площею 56,7 км. М ОСОБА_7

04 липня 2007 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7 був укладений договір конкретного користування житловим будинком, договір нотаріально посвідчений. За даним договором у конкретне користування ОСОБА_3 передано 1/2 частину будинку, позначеного літерою А-1, загальною площею 48,9 кв.м, а також надвірні будівлі вбиральню літера Ж, 1/2 частину колодязя літера К, 1/2 частину огорожі, а також самовільно побудований сарай з погребом літера Е, ОСОБА_7 у конкретне користування було передано 1/2 частину житлового будинку, позначеного літерою А-1, загальною площею 56,7 кв.м, а також надвірні будівлі сарай літера Б, погріб літера Д, вбиральня літера Г, 1/2 частина колодязя літера К, 1/2 частина огорожі.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 104928, виданого 14 листопада 2001 року на ім'я ОСОБА_7 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2086 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Зазим'є, вул. Новоселиця, 28 (нині № 34), а саме: для ведення особистого підсобного господарства 0,0617 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд 0,1469 га; підстава: Рішення Зазимської сільської ради від 08 червня 2000 року № 47.

У 2008 році ОСОБА_6 помер. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, втому числі на вказану земельну ділянку площею 0,1469 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування 1/2 частки житлового будинку № 34 по вул. Новоселиця у с. Зазимє Броварського району Київської області (належною йому на праві власності).

З свідоцтв про право на спадщину за законом №1-652 та №1-654, виданих 11 березня 2009 року Броварською міською державною нотаріальною конторою Київської області на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що після смерті ОСОБА_7 належну йому земельну ділянку площею 0,1469 га успадкували дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 у рівних частинах (відповідачі у справі).

18 листопада 2010 року на підставі вищезазначених свідоцтв про право на спадщину за законом, на ім'я ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЛ № 837449 на право власності на земельну ділянку площею 0,1469 га, кадастровий номер :01:005:0044, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Зазим'є, вул. Новоселиця, 28 (нині № 34). В списку співвласників (додаток до держаного акту) зазначені ОСОБА_4 частка ?, ОСОБА_5 частка ?.

З видачею даного нового державного акту спадкоємцям, старий державний акт, який був виданий спадкодавцю ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку, втратив свою чинність.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 2276/15-41 від 21 травня 2015 року існує порушення спільної межі земельними ділянками з кадастровими номерами: :01:005:0044, :01:005:0028, а саме:

- встановлені частково межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0044 не відповідають межам, зазначеним у додатково наданих координатах поворотних точок меж земельної ділянки;

- встановлені частково межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0028 не відповідають межам, зазначеним у додатково наданих координатах поворотних точок меж земельної ділянки;

- земельна ділянка, яка згідно державного акту на право власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частково накладається на земельну ділянку, яка згідно державного акту на право власності належить ОСОБА_3, площа накладання 0,0013 га;

- частина житлового будинку, який належить ОСОБА_3, частково знаходиться на земельній ділянці, яка згідно державного акта на право власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5, площа накладання становить 4,7 кв.м.

Крім того, в даному висновку експертизи запропоновано два варіанти визначення порядку користування земельними ділянками № 28, № 34 по вул. Новоселиця в с. Зазимя, згідно одного з запропонованих варіантів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 передається земельна ділянка площею 0,1209 га (1209 кв.м), яка зображена в додатку № 5 до Висновку експерта № 2276/15-41 від 21.05.2015 р. та позначена рожевим кольором та яка обмежена лініями розподілу, позначеними точками з «5» по «13», від точки «13» до точки «1», далі точками з «1» по «5»; ОСОБА_3 передається земельна ділянка площею 0,1210 га (1210 кв.м), яка зображена в додатку № 5 до Висновку експерта № 2276/15-41 від 21.05.2015 р. та позначена блакитним кольором та яка обмежена лініями розподілу, позначеними точками з «8» по «13», від точки «13» до точки «1», від точки «1» до точки «23», і далі точками з «23» по «14», від точки «14» по точку «8». Другий варіант відрізняється від першого конфігурацією лінії розмежування перед будинком, яка є більш ламаною у порівнянні з першим варіантом.

Згідно ст.116 ЗКУ громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться , зокрема, у разі : приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ст.116 ЗКУ - передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян здійснюється в межах норм, визначених цим Кодексом, і провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно ст.118 ЗКУ, яка регулює порядок надання земельних ділянок у власність громадянам, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, яку він бажає отримати у власність. Дане клопотання громадянина відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає у місячний строк і надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні, а після його виготовлення приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання земельної ділянки громадянину у власність.

Згідно ч.5 ст.116 ЗК земельні ділянки можуть передаватись лише після їх вилучення у законних користувачів.

Згідно ст.122 ЗК с ільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно ч.3 ст..122 ЗК України - захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Згідно ст. 155 ЗК України - у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ст..103 ЗК України - власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок за їх цільовим призначенням, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 з наступними змінами та доповненнями, - вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Згідно ст. 30 ЗК (1990р.), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (в межах, необхідних для обслуговування будинку і споруд), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Згідно ст.377 ЦК України - до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення; якщо договором не визначено інше, то до набувача будинку переходить право на частину ділянки, яка зайнята житловим будинком (будівлею, спорудою), та частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку; а якщо будинок знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то до набувача будинку переходить право користування даною земельною ділянкою , на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Станом на момент укладення співвласниками договору про розділ будинку, що є у спільній частковій власності ( в 2007 році), закон дані питання регулював у такий самий спосіб, що до набувача нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, разом з набуттям права власності на таке майно переходить і право на земельну ділянку під ним на умовах, на яких таке право належало відчужувачу будинку (будівлі).

Таким чином, позивачка, набувши право власності на частину будинку в 1997 році, з законних підстав набула право користування земельною ділянкою, на якій розташована куплена нею частина будинку. Оскільки на той час земельна ділянка не перебувала у власності відчужувача майна, то слід вважати, що до набувача частки будинку (позивача) перейшло право користування земельною ділянкою, на якій набуте майно розташоване, в тих межах, які необхідні для обслуговування будинку згідно ст.30 ЗКУ (аналогічно ст.120 ЗКУ) та ст.377 ЦК України.

Враховуючи, що в 2007 році співвласники розділили будинок між собою у відповідності до часток у праві власності, і такий розділ відбувся за тим порядком користування будинком, який склався з самого початку тобто з моменту набуття позивачкою права власності на 1/2 частку будинку, враховуючи, що позивачка з моменту купівлі частки будинку користувалась саме цією часткою, яка їй у подальшому була виділена при розділі будинку, то слід вважати, що земельна ділянка, яка розташована під обєктом нерухомого майна, належним позивачці, перебувала у її законному користуванні.

Як вбачається з висновку наданої експертизи, ОСОБА_7 приватизував земельну ділянку для обслуговування своєї частини жилого будинку і споруд у такий спосіб, що йому у власність було передано частину земельної ділянки, на якій вже знаходилась споруда (прибудова до жилого будинку), належна позивачці, тобто частина земельної ділянки, яка знаходилась у користуванні позивачки з законних підстав: і як похідне право від права власності на набуте нею нерухоме майно, розташоване на цій частині земельної ділянки, і, крім того, позивачка мала право користування цією частиною земельної ділянки також і на підставі рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №34 від 10 квітня 1997 року, якою їй було надано земельну ділянку біля купленого будинку (частини), площею 0,10 га.

Дана частина земельної ділянки не вилучалась у позивачки, не вибувала з її користування. Тому при приватизації земельної ділянки ОСОБА_7 були порушені вимоги ч.5ст.116 ЗК України, і порушені права позивачки як землекористувача і як власника частини будинку.

Як видно з плану зовнішніх меж, зазначеному у державному акті, виданому ОСОБА_7 14.11.2001р., а також з кадастрового плану земельної ділянки, переданої ОСОБА_7 у власність, з графічних матеріалів, викопіювання з проекту формування та встановлення меж, - земельна ділянка ОСОБА_7 має вигляд витягнутої смуги землі, наближеної до прямокутника форми, в якому довгі сторони, зокрема сторона, що є межею з ділянкою позивачки, має вигляд прямо лінії. Дана межа проходить прямою лінією по серединній стіні будинку, яка розділяє частини сторін, за межами будинку по стінам прибудов сторін, що уявляють собою продовження цієї прямої лінії (серединної стіни), і далі з переду будинку з прибудовами і по заду будинку з прибудовами прямою лінією, яка позначена перед будинком парканом, за будинком стежкою.

Відповідач не заперечує, що земельні ділянки були розмежовані прямою лінією.

Посилання відповідача на те, що станом на момент приватизації землі ОСОБА_7 позивачка ще не збудувала вказану прибудову до її частини будинку, - не відповідають наданим доказам, зокрема, як видно з інвентаризаційної справи вказаного житлового будинку, в якому власниками зазначено ОСОБА_7 і ОСОБА_3, - вказані прибудови 1-1,1-2,1-3 до частини, належної позивачці, вже значились в технічній документації станом на 14.11.1997р., тобто вже існували і були узаконені у порядку, встановленому на той час.

Таким чином, приватизацією земельної ділянки саме у такий спосіб, що частина приватизованої ОСОБА_7 земельної ділянки опинилась під частиною будинку, належною позивачці, дійсно порушено права позивачки.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Сам той факт , що позивачка не оспорила рішення сільської ради, яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки ОСОБА_7, - не є підставою для відмови позивачці у позові в цій частині про визнання недійсним державного акту. При цьому суд виходить з наступного:

У даній справі 21.10.2015р. було прийнято рішення, який у позові було відмовлено. Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що рішення органу місцевого самоврядування , на підставі якого видано оспорювані державні акти, не скасовані, і вимоги про скасування (визнання недійсними) державних актів є похідними від доведеності незаконності рішення органу, на підстав якого вини видані. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 7.12.2015р. рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7.09.2016р. рішення від 21.10.2015р. та ухвала від 7.12.2015р. скасовані, справу передано на новий розгляд по суті. Скасовуючи рішення у даній справі, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 7.09.2016р виходив з того, що судам цивільної юрисдикції підсудні справи про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, оскільки державні акти є документами, що посвідчують право власної і видаються підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним і окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду України від 1.07.2015р. №6-319цс15.

Тому позивачем обрано один з існуючих способів захисту її порушених прав, і є підстави для визнання недійсним державного акту, яким порушено права позивача.

Відповідач просив застосувати позовну давність. Розглядаючи дане питання, суд виходить з наступного:

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено у судовому засіданні, позивачка про те, що ОСОБА_7 приватизована земельна ділянка частково під її частиною будинку, дізналась при складенні кадастрового плану в 2013 році. Дана обставина не спростована, і відповідачем не доведено інше. Відповідач не стверджує, що ОСОБА_7 при приватизації квартири довів до відома позивачки, що приватизував землю саме у такий спосіб (під її частиною будинку); відповідач погодився з тим, що у натурі межа встановлена прямою лінією по серединній стіні і стіні вказаної прибудови позивачки, яка є продовженням прямої лінії. Відповідач у будь-який спосіб не створював перешкоди позивачці у користуванні безпосередньо цією частиною приватизованої ним земельної ділянки. З усіх землевпорядних документів і графічних та схематичних планів, наявних у справі, видно, що межа визначається прямою лінією і по стіні. Після приватизації землі ОСОБА_7 позивачка також здійснила приватизацію земельної ділянки по межі з ділянкою ОСОБА_7, тобто також по прямій лінії яка проходить по серединній стіні будинку. Тому суд погоджується з тим, що позивачка дійсно не знала про таке порушення її права власності і про порушення її права користування земельною ділянкою (під належною їй частиною будинку), якою вона в дійсності і протягом тривалого часу користувалась. Посилання відповідача, що в стіні будинку (прибудови до частини будинку, належної позивачці) в тому місці, де проходить межа між ділянками, стоїть мітка (межовий знак), не є достатнім доказом того, що позивачка знала і усвідомлювала той факт, що межа проходить не по стіні, а під її прибудовою.

Тому суд вважає, що трирічний строк позовної давності позивачкою пропущений з поважних причин, і підлягає поновленню за цією частиною позовних вимог (про оспорювання державного акту відповідача), і відсутні підстави для відмови у позові в цій частині вимог з підстав пропуску позовної давності, порушене право в цій частині підлягає судовому захисту.

Оскільки при приватизації земельної ділянки за даним цільовим призначенням були порушені права позивачки як суміжного землекористувача і співвласника будинку, який розташований на даній земельній ділянці, то слід дійти висновку, що право власності на дану земельну ділянку було набуто вказаною особою з порушенням вимог закону, з порушенням прав іншої особи, і даний державний акт, який посвідчував набуте право власності на вказану земельну дулівку, підлягав би визнанню його недійсним (в частині права власності на вказану земельну ділянку), у разі, якби він був чинним на даний час, а не замінений на інший, виданий спадкоємцям на ту саму земельну ділянку в порядку спадкування.

Відповідачі заперечують проти визнання недійсним виданого їм як спадкоємцям державного акту, оскільки вважають, що вони спадщину отримали законно, і виданий їм державний акт є законним і дійсним. З приводу цього суд бере до уваги наступне:

Оскільки при приватизації земельної ділянки за даним цільовим призначенням були порушені права позивача (суміжного землекористувача і співвласника будинку), і тому даний державний акт підлягав визнанню його недійсним, то дана земельна ділянка ОСОБА_7 не увійшла в спадкову масу при його смерті, і тому відпали підстави для прийняття спадкоємцями вказаної земельної ділянки, та підстави для видачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину на вказану земельну ділянку і відповідно видачі їм державного акту, який оспорює позивачка, оскільки право власності відповідачів є похідним від права власності їх спадкодавця і напряму залежить від законності і правомірності набуття спадкодавцем права власності на майно, що увійшло до спадщини, і від наявного у нього правовстановлюючого документу на дане майно.

Оскільки на даний час державний акт серії ІІ-КВ № 104928, який був виданий 14 листопада 2001 року ОСОБА_7 на підставі рішення сільської ради про передачу йому у власність земельної ділянки, вже не є чинним (анульований), то суд погоджується з обраним позивачкою способом захисту порушеного права, а саме, що відсутні підстави для визнання недійсним вказаного державного акту (виданого ОСОБА_7В,), і що доцільним та більш дієвим способом захисту порушеного права для позивачки є визнання недійсним державного акту, виданого на підставі першого державного акту спадкоємцям особи, якій був виданий перший державний акт на вказану земельну ділянку. Тобто всі ті підстави, які тягли за собою визнання недійсним правовстановлюючого документу, належного спадкодавцю, є підставами для визнання недійсним правовстановлюючого документу, виданого спадкоємцям на це майно.

Крім того, суд враховує наступне: В державному акті, який був виданий ОСОБА_7, були зазначені дві земельні ділянки : спірна з цільовим призначенням для обслуговування будинку площею 0,1469 га, і друга земельна ділянка, надана вказаній особі у власність - з цільовим призначенням для підсобного господарства, площею 0.0617га. Вказані у державному акті дві земельні ділянки мають різні кадастрові номери, тобто є різними (окремими) обєктами нерухомого майна.

При житті ОСОБА_7 здійснив відчуження земельної ділянки площею 0,0617га, тому вказана земельна ділянка не перебувала у його власності на момент смерті, і тому не була успадкована відповідачами. Суд не встановив будь-яких підстав для визнання недійсним державного акту, виданого ОСОБА_7 в частині посвідчення права власності на цю іншу земельну ділянку, зазначену у ньому (площею 0,00617га для підсобного господарства). Дана земельна ділянка знаходиться окремо, ніяким чином не стосується прав позивачки, і з приводу даної земельної ділянки спору не заявлено. Новий державний акт, який був виданий відповідачці ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, був виданий на одну земельну ділянку (яка залишилась у власності спадкодавця після відчуження другої ділянки) - площею 0,1469 га з цільовим призначенням для обслуговування будинку, - саме на земельну ділянку, з приводу якої між сторонами виник спір.

Оскільки в новому державному акті, оспорюваному позивачем, вказано лише одну земельну ділянку площею 0,1469га для обслуговування будинку, і саме з приводу даної земельної ділянки виник спір, а також тому, що приватизацією саме вказаної земельної ділянки і відповідно подальшим успадкуванням саме цієї земельної ділянки були порушені права позивача, то даний державний акт повинен бути визнаний недійсним в цілому.

Позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним державного акту, виданого позивачці ОСОБА_3, то суд виходить з наступного:

Позивачка дані вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 було приватизовано землі більше, ніж половина, за рахунок зменшення її земельної ділянки, і тому порушені її права, які можуть бути захищені лише у спосіб визнання недійсними обох державних актів (і відповідача, і її) і шляхом відновлення процедури приватизації земельних ділянок для обох сторін. Дані обгрунтування судом до уваги не приймаються, виходячи з такого:

Позивачка ще до приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки , у 1997 році, отримала у користування земельну ділянку площею 0,10га за її зверненням до сільської ради (за її клопотанням); дане рішення сільської ради вона не оскаржувала, знаючи про розмір ділянки, тобто протягом тривалого часу погоджувалась з тим, що їй у користування передано саме 0,10га, а не 0,12 га- на що вона претендує зараз. Так само, приватизуючи ту земельну ділянку, яка була передана їй за її клопотанням у користування, - позивачка погоджувалась з розміром земельної ділянки; вона не претендувала на передачу їй у власність більшої земельної ділянки, і в 2007 році просила передати їй у власність ділянку площею 0,10га. У подальшому позивачка виготовила проект землеустрою щодо відведення їй вказаної земельної ділянки у розмірі 0,0950га, подала його на затвердження до сільської ради, у подальшому не оскаржувала рішення сільської ради про передачу їй у власність саме вказаної земельної ділянки і у вказаному розмірі. Державний акт вона отримала в 2009році.

Позивачка достовірно знала про вказані обставини (щодо розміру приватизованої нею земельної ділянки) з 2009 року, тобто задовго до звернення до суду і дійсно в цій частині пропустила строк позовної давності. Тому і з підстав пропуску строку позовної давності відсутні підстави для задоволення її позову про визнання недійсним державного акту, який був виданий їй за її клопотанням до органу місцевого самоврядування.

Крім того, до суду за захистом своїх прав особа може звернутись у випадку, якщо її права порушені, оспорені чи не визнані іншою особою, а не самою собою. У даному ж випадку, позивачка намагається у такий спосіб скасувати свій правовстановлюючий документ, який виданий їй внаслідок реалізації нею свого права, і у спосіб, який вона визначила для себе сама.

Крім того, позивачка не довела, що саме через приватизацію ОСОБА_7 земельної ділянки було зменшено ту ділянку, яка передавалась у користування їй , і яка у подальшому була нею приватизована. Накладання земельних ділянок в частини будинку існує в площі лише близько 4 кв.м, тобто явно видно, що земельна ділянка позивачки є меншою не у звязку з таким накладенням ділянок (в частині будинку). Крім того, позивачкою не спростовано ствердження відповідача, що ділянка ОСОБА_7 має більшу площу у звязку з її збільшенням в іншій частині, а не по межі з позивачкою. Тому сам факт надання відповідачу земельної ділянки більшого розміру не є порушенням прав позивача, і не є підставою для скасування обох державних актів: і державного акту, виданого відповідачу, і державного акту, виданого позивачці - як того просить позивачка.

Як видно з державного акту , виданого позивачці, а також з висновку проведеної у справі експертизи - позивачкою приватизована земельна ділянка саме у такому вигляді, що межа з суміжним землекористувачем (ОСОБА_4) проходить по стіні будинку, тобто з урахуванням будівель і споруд, зведених позивачкою, і за виданим їй державним актом, її будівлі і споруди знаходяться на приватизованій нею земельній ділянці. Сам той факт , що земля позивачкою приватизована по стіні будинку і без відступу на один метр для обслуговування будівлі, не є підставою для визнання недійсним державного акту, оскільки станом на момент приватизації позивачці було відомо про дану обставину , і на той час позивачка з цим погоджувалась.

Державний акт позивачці виданий на підставі законного рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого у межах повноважень і у порядку, встановленому законом.

Таким чином, суд, в межах заявлених позовних вимог , не вбачає підстав для визнання недійсним державного акту, виданого позивачці. Суд вважає достатнім способом захисту її порушеного права визнання недійсним державного акту, виданого відповідачу, оскільки саме за даним державним актом за відповідачем закріплено право власності на земельну ділянку в тій частині, в якій виявлено порушення права позивача: права власності на будинок і права користування земельною ділянкою в цій частині станом на час приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки. Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою, то суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного:

Межа між суміжними земельними ділянками землекористувачами, визначена у державному акті, виданому позивачці, який є дійсним, - відповідає межі, визначеній сторонами ще станом до приватизації землі ОСОБА_7, вона є прямою лінією, що, в тому числі, проходить по стіні в будинку, яка розділяє частини сторін, далі по стіні прибудови позивачки і далі прямою лінією по вільній від забудов землі. Виявлене часткове накладання земельних ділянок в інших місцях, що не стосуються частини будинку, належної позивачу, відповідачем не оспорюється, тому це не є підставою для визнання недійсним державного акту позивачки, і всі недоліки, з яких виникло часткове накладення земельних ділянок, має бути усунутим в процесі виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачам. Посилання позивачки на те, що встановлення нового порядку користування потрібно для надання їй землі для обслуговування зовнішньої стіни, яка стоїть на межі, до уваги судом не береться і не є підставою для визнання виданого їй державного акту недійним, а також не є підставою для визначення нового порядку коривтння зепмлньими ділянками, оскільки існуюча межа узгоджена давно обома сторонами, і така межа сторонами була визначена по стіні будинку, без відступу території для обслуговування стін, за взаємною згодою, і вказані прибудови (споруди) сторонами були зведені за взаємною згодою і тривалий час ніким не оспорювались.

Відмовляючи у позові в цій частині, суд виходить і з того, що порядок користування земельною ділянкою може бути встановлений у разі належності одної земельної ділянки на праві користування декільком співвласникам будинку, тобто порядок користування визначається між співкористувачами. В даному ж випадку, позивачкою вже приватизовано ту земельну ділянку, яка була у неї в користуванні. Тобто правовий статус ділянок на даний час різний. Закон не передбачає перевстановлення (зміни) порядку користування земельними ділянками, межа між якими вже встановлена, і крім того, одна з яких вже передана у приватну власність. Крім того, навіть у випадку визнання недійним державного акту позивачки, суд би мав виходити з того, що позивачці ще в 1997 році було виділено у користування земельну ділянку згідно рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №34 від 10 квітня 1997 року - площею 0,10 га, і даного факту позивачка не оспорювала, натомість на даний час у позові позивачка просить визначити порядок користування у такий спосіб, щоб виділена їй земельна ділянка збільшилась, і відповідно зменшилась земельна ділянка відповідачів.

Тому при таких обставинах суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Таким чином, суд задовольняє позов частково.

Витрати, понесені позивачем, складаються з 7654,40грн. сплачених позивачем за проведену експертизу, і судового збору за подання позову 114,71грн., 114,71грн., за подання апеляції 535,92грн., за подання касаційної скарги 284,54грн., 292,32грн., всього витрати позивача складають 8996,60грн. Суд задовольнив одну з трьох позовних вимог, тобто позов задоволено в 1/3 частині. Тому судові витрати, понесені позивачем, згідно ст.88 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент понесення даних витрат і початку розгляду справи по суті, а також у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України в новій редакції, чинній з 15.12.2017р., підлягають відшкодуванню відповідачами в загальній сумі, рівній 1/3 частині витрат, тобто в розмірі 2999грн., вони підлягають відшкодуванню відповідачами у рівних частках, тобто кожним по 1499,5грн.

Керуючись ст.30 Земельного кодексу в редакції 1990р., ст.ст.103, 116, 118 ЗК України, ст.ст.377, 391, 256, 267 ЦК України. ст. 263, 264, 265, 268 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково;

визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №837499, на ім'я ОСОБА_4 (співвласники: ОСОБА_4, ОСОБА_5), виданий 18 листопада 2010 року Управлінням Держкомзему у Броварському районі на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом №1-652, №1-654 від 11.03. 2000р., на земельну ділянку площею 0,1469га, кадастровий номер :01:005:0044, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Зазим'є, вул. Новоселиця, 28 (на даний час №34);

у позові про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯД № 750133, виданого 10.02.2009р. на імя ОСОБА_3, відмовити;

у позові про встановлення порядку користування земельними ділянками по вулиці Новоселиця, №28 та №34 в селі Зазимя Броварського району Київської області відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат по 1499,50 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 22.12.2017р.

Суддя Т.В. Селезньова