Справа № 358/1510/13 Головуючий у І інстанції Кіхтенко С. О.
Провадження № 22-ц/780/3/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 13.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 квітня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 січня 2014 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя;

- за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнила і мотивувала тим, що із 1983 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області від 8 серпня 2011 року. Вказувала, що в період зареєстрованого шлюбу за рахунок спільних коштів вони придбали наступне майно: житловий будинок по вул.Росьова 17 у м.Богуславі Київської області вартістю 83980 грн., гараж № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі Київської області вартістю 59948 грн., автомобіль ГАЗ-51 р.н.П9094КХ 1953 року випуску, вартістю 6474 грн., автомобіль ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ 2003 року випуску вартістю 17265 грн., а всього майна на суму 283891 грн. Дане майно є їх спільною сумісною власністю як подружжя і їх частки є рівними. У зв'язку з наведеним просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку по вул.Росьова 17 у м.Богуславі Київської області, 1/2 частину гаража № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі Київської області, автомобілі ГАЗ-51 та ЗАЗ-110557 виділити відповідачу, стягнувши з нього на її користь компенсацію в розмірі 23739 грн.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 предявивдо суду зустрічний позов про поділ майна подружжя, який в ході розгляду справи уточнив і просив виділити його частку із квартири АДРЕСА_1 за рахунок іншого спільного майна, визнавши за ОСОБА_2 право власності на цю квартиру, розділити спільне майно, визнавши за ним право власності на будинок по вул.Росьова 17 у м.Богуславі Київської області та автомобіль ЗАЗ-110557. Інше майно розділити на розсуд суду. Просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 1950 грн. як частку від коштів отриманих за здачу квартири у користування квартирантам.

Вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 не включила до переліку спільного майна квартиру АДРЕСА_2, яка була приватизована ними у 2008 році. Зазначав, що він згоден передати ОСОБА_2 свою частку у вказаній квартирі взамін на її частку у будинку.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22 січня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано рівними частки колишнього подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя та розділено майно у співвідношенні по 1/2 частині кожному. Виділено частку ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 за рахунок іншого спільного майна, припинивши його право власності на неї, та визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2. Виділено у власність ОСОБА_3 житловий будинок по вул.Росьова 17 у м.Богуславі Київської області, гараж № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі Київської області, автомобілі ГАЗ-51 та ЗАЗ-110557. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 625,25 грн. за різницю у частках.

Позивачка ОСОБА_2, не погоджуючись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, а у задовленні зустрічного позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильність встановлення судом обставин справи. Скаргу мотивує тим, що суд помилково виходив із вартості гаража в сумі 32976 грн., а не із вартості 59948 грн. Крім того, суд помилково включив до переліку майна, яке підлягає розподілу, квартиру АДРЕСА_2, яка ними приватизована і не відноситься до спільного майна подружжя.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Богуславського районного суду Київської області як незаконне.

ОСОБА_3 та його представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони із 1983 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області від 8 серпня 2011 року.

Також, судом першої інстанції встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу сторони придбали наступне майно: житловий будинок по вул.Росьова 17 у м.Богуславі Київської області, квартиру АДРЕСА_1, гараж № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі Київської області вартістю 32976 грн., автомобіль ГАЗ-51 р.н.П9094КХ 1953 року випуску, вартістю 6474 грн., автомобіль ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ 2003 року випуску вартістю 17265 грн.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 частково, а зустрічний позов ОСОБА_3 повністю, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що все зазначене сторонами майно є обєктом їх спільної сумісної власності як подружжя і підлягає поділу в натурі за правилами розподілу такого майна.

При цьому суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 запропонував найбільш доцільний варіант, за яким квартира АДРЕСА_2 виділяється у власність позивачки, а решта майна у вигляді будинку, гаража і двох автомобілів виділяється відповідачу, із стягненням компенсації із позивачки, поскільки сторони погодили вартість майна.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони зроблені в результаті неповного зясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст.60 СК України до спільного майна подружжя належить все майно, набуте за цивільно-правовими угодами.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Ухвалюючи рішення, суд невірно встановив обсяг спільного майна подружжя і прийшов до помилкового висновку, що квартира АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном подружжя і підлягає розподілу у сукупності з іншим подружнім майном сторін. Суд залишив поза увагою, що дана квартира набута сторонами у спільну часткову власність на підставі рішення органу приватизації ВАТ «Богуславський Райагротехсервіс» № 46 від 7 березня 2008 року в порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що стверджується свідоцтвом про право власності на житло № 3051 від 07 березня 2008 року. Частки сторін у праві власності на квартиру визначені і є рівними.

Отже, дана квартира не відноситься до спільного сумісного майна подружжя і не підлягає поділу за правилами розподілу спільного подружнього майна.

Також, при вирішенні спору судом не було встановлено вартості спірного майна, зокрема житлового будинку по вул.Росьова 17 у м.Богуславі та автомобілів ГАЗ-51 р.н.П9094КХ і ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ. Визначення дійсної вартості цього майна є необхідним для вирішення питання про розмір компенсації.

Крім того, розподіляючи майно подружжя в натурі, суд допустив порушення норм матеріального права, що виразилося в наступному.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до приписів ч.4 вказаної статті присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до приписів ч.5 вказаної статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Виділяючи у власність ОСОБА_3 житловий будинок по вул.Росьова 17 у м.Богуславі та гараж № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі, суд всупереч вказаним нормам не врахував, що позивачка не надавала своєї згоди на присудження їй грошової компенсаціїзамість її частки у праві спільної сумісної власності на будинок і гараж, а також залишив поза увагою факт невнесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, грунтується на неповно зясованих обставинах справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що обидва позови первісний та зустрічний підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

З матеріалів справи вбачається, що спільним майном подружжя в розумінні ст.22 КпШС України та ст.60 СК України, набутим сторонами в період шлюбу є:

- житловий будинок по вул.Росьова 17 у м.Богуславі Київської області, придбаний за договором купівлі продажу від 02 лютого 2000 року (т.1 а.с.168-169);

- гараж № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі Київської області, що стверджується свідоцтвом про право власності від 4 листопада 2002 року (т.1 а.с.161);

- автомобіль ГАЗ-51 р.н.П9094КХ 1953 року випуску, придбаний у 1991 році, що стверджується технічним паспортом автомобіль (т.1 а.с.273)

- автомобіль ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ 2003 року випуску, придбаний за біржовою угодою у 2009 році, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САА 178598 від 29 жовтня 2009 року (т.1 а.с.281).

Квартира АДРЕСА_2 не є спільним сумісним майном подружжя, поскільки набута сторонами в порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і є їх спільною частковою власністю, оскільки йдеться про одержані ними частки із державного житлового фонду.

Вирішуючи спір в частині розподілу нерухомого майна подружжя в межах заявлених вимог, колегія суддів керується наступним.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Отже, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Отже, у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15.

Крім того, такий же правовий висновок про те, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16.

Вказані правові висновки згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

За таких обставин, поскільки позивачка просить розподілити майно подружжя, шляхом визнання за сторонами права власності на половину спірних будинку і гаража, і заперечує проти сплати їй компенсації за частку у цьому майні, а відповідач, не вчинив передбачених ч.5 ст.71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової

суми на депозитний рахунок суду, суд визначає частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності сторін.

Вирішуючи спір в частині розподілу автомобілів, колегія суддів виходить з того, що обидва автомобілі придбані в шлюбі і є спільним майном сторін.

Оцінюючі вустановлені у справі обставини, колегія суддів вважає за необхідне виділити вантажний автомобіль ГАЗ-51 р.н.П9094КХ 1953 року випуску відповідачу ОСОБА_3, при цьому колегія суддів виходить з того, що здійснювати належне користування і володіння цим автомобілем має можливіть саме ОСОБА_3, який має відповідне посвідчення водія на право управління вантажними автомобілями.

Легковий автомобіль ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ 2003 року випуску колегія суддів вважає за необхідне виділити у власність позивачки ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції проведена судова автотоварознавча експертиза, яка встановла, що вартість автомобіля ГАЗ-51 р.н.П9094КХ 1953 року випуску становить 19608,17 грн., а автомобіля ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ 2003 року випуску - 25742 гривні 46 коп. Отже, на користь відповідача із позивачки слід стягнути компенсацію за перевищення частки у праві власності на автомобілі в розмірі 3067,15 грн.

Вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання автомобіля ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ його особистою власністю, як такого, що придбаний у 2009 році після припинення шлюбних стосунків із позивачкою, а також про стягнення 1950 грн. із позивачки у якості половини отриманого доходу за здачу спільної квартири задоволенню не підлягають, поскільки всупереч положенням ст.60 ЦПК України, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження свої доводів.

Зокрема відповідач не надав доказів до суду першої інстанції про те, що сторони припинили шлюбні стосунки у 2009 році і автомобіль придбаний за його особисті кошти.

Також відповідач не надав жодного доказу на підтвердження доводів щодо здачі позивачкою квартири внайм і отримання нею за це грошей.

При розгляді справи позивачкою сплачено 839,80 грн. судовго збору та 8678,40 грн. за проведення судових автотоварознавчої і будівельно-технічної експертиз.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 січня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволити частково.

Розділити майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку № 17 по вул.Росьова у м.Богуславі Київської області, 1/2 частину гаража № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі Київської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку № 17 по вул.Росьова у м.Богуславі Київської області, 1/2 частину гаража № 4/1 по вул.Польова у м.Богуславі Київської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль ГАЗ-51 р.н.П9094КХ 1953 року випуску вартістю 19608 гривень 17 коп.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ЗАЗ-110557 р.н.АІ6543СЕ 2003 року випуску вартістю 25742 гривні 46 коп.

Стягнути ізОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію за частки у праві власності на автомобілі в розмірі 3067 гривень 15 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 8000 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: