ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/6/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2017 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та щодо покладення витрат, пов"язаних з розірванням шлюбу на ОСОБА_2,

Встановив:

ОСОБА_2 (із зазначенням адреси реєстрації - АДРЕСА_1 та адреси проживання - АДРЕСА_2) та ОСОБА_3 (із зазначенням адреси - АДРЕСА_3) звернулися до Дарницького районного суду м.Києва з вказаною заявою в порядку окремого провадження цивільного судочинства, вказуючи, що вони є подружжям (яке має неповнолітніх дітей).

Судом були здійснені запити до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) вказаних фізичних осіб, при цьому останні довідки відповідних адресно-довідкових підрозділів надійшли до Дарницького районного суду м. Києва 27.02.2017 року.

При цьому, з довідок адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у м. Києві вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зареєстровані по м. Києву.

Відповідно до ст.109 ЦПК України: позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання (перебування).

Відповідно до ч.3 ст.235 ЦПК України: справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду; інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

При цьому, ст.234 ЦПК України не передбачає можливість розгляду в порядку окремого (непозовного) провадження цивільного судочинства справ про розірвання шлюбу за заявою подружжя позазареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання вказаних осіб.

Крім того, відповідно до ч.1, 2, 8 ст.8 ЦПК України: суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

На підставі викладеного, вивчивши наявні в провадженні матеріали, враховуючи положення ст.ст.107 - 117, ч.3 ст.235 ЦПК України вважаю, що відповідно до п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України, позовну заяву належить повернути позивачу.

Крім того, вказана заява була подана без додержання вимог ст.ст.119, 258 ЦПК України щодо вимог скарги, в яких не було зазначено осіб, між якими заявники просили розірвати шлюб, а також не було визначено, які саме витрати, пов"язані з розірванням шлюбу заявники просять покласти на ОСОБА_2 (що зокрема стосується і необхідності дотримання принципів змагальності сторін (ст.10 ЦПК України) та диспозитивності (ст.11 ЦПК України) - розгляду справи виключно в межах заявлених вимог, а згідно з ч.1 ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), крім того, заявниками не було сплачено судовий збір за подання вказаної заяви в порядку окремого провадження цивільного судочинства, розмір якого встановлено в сумі 275 грн. 60 коп. згідно з Законом України "Про судовий збір" за відповідну вимогу.

Враховуючи викладене, ухвалою Дарницького районного суду м. Києвавід 04 серпня 2016 року було вирішено залишити без руху заяву з наданням строку для виправлення недоліків - 5 днів, копію якої заявник ОСОБА_2 отримав 01.03.2017 року та 09.03.2017 року (згідно з розписками у рекомендованих листах).

Так, до Дарницького районного суду м.Києва надійшла заява ОСОБА_2 від 09.03.2017 року "Щодо надання всіх необхідних документів", проте недоліки заяви не були усунуті у повному обсязі.

В тому числі, всупереч Закону України "Про судовий збір", заявником не сплачено вказаний судовий збір за подання вказаної заяви в порядку окремого провадження, оскільки в наявному витягу щодо квитанції №235 вбачається, що в ньому зазначено про те, що судовий збір сплачено за позовом (а не за вказаною заявою двох осіб), при цьому, його сплачено "за позовом суконкін е.в." - згідно з безпосереднім змістом вказаного витягу.

Так, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, до суду не надано належних та допустимих доказів щодо сплати вказаного судового збору за подання вказаної заяви в порядку окремого провадження.

А отже, і на даний час з поданих документів не вбачається, що ОСОБА_2 було сплачено судовий збір за подання до суду вищевказаної заяви в порядку окремого провадження цивільного судочинства, враховуючи, зокрема, що твердження останнього щодо сплати судового збору за подання вказаної заяви в порядку окремого провадження суперечить безпосередньому змісту квитанції щодо сплати судового збору, в якій з графи щодо призначення платежу зокрема вбачається, що вказана сума це судовий збір саме за позовом. Отже, вказані дані зокрема суперечать заявленій формі процесуального звернення щодо фактичної сплати збору саме за подання позову, що згідно з Розділом ІІІ ЦПК України є окремою та індивідуально визначеною формою процесуального звернення в порядку саме позовного провадження цивільного судочинства, яка законодавчо відокремлена від форми звернення у виді заяви, яка також є окремою та індивідуально визначеною формою процесуального звернення проте в порядку окремого провадження цивільного судочинства - згідно з розділом IV ЦПК України.

Крім того, судом враховано, що відповідно до положень ст.77 ЦПК України: сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Проте, з поштових відправлень вбачається, що Дарницьким районним судом м. Києва поштою - рекомендованим листом із повідомленням за адресою, яка саме заявником ОСОБА_3 зазначена як її адреса - АДРЕСА_3,двічі направлялася копія вказаної ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року, при цьому, з відповідного поштового відправлення (яке було повернуто поштовим відділенням до суду) вбачається відсутність останнього за вказаною адресою - вказане поштове відправлення було повернуто "За закінченням встановленого строку зберігання".

При цьому, відповідно до положень ч.5 ст.74 ЦПК України: у разі ненадання фізичною особою, яка бере участь у справі інформації щодо її адреси, судова повістка надсилається цій особі за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, при цьому, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.121 ЦПК України заяву належить повернути.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів після отримання її копії .

Суддя: