АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа: № 616/903/16-ц Головуючий І інстанції - Нестайко Ю.В.
Провадження: 22-ц/790/2284/17 Головуючий ІІ інстанції - Костенко Т.М. Категорія: трудові
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Довгаль А.П., Коваленко І.П.

за участю секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров'я «Великобурлуцька центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

22.11.2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовомдо Комунального закладу охорони здоров'я «Великобурлуцька центральна районна лікарня» (далі - КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» ), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила скасувати наказ головного лікаря КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» № 87-к від 21.10.2016 р. про звільнення її з посади медичної сестри інфекційного відділення КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» у зв'язку з скороченням штату працівників; поновити її на роботі на посаді медичної сестри інфекційного відділення КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ»з 24 жовтня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідача на її користь суму у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказала, що наказом головного лікаря КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» від 24.10.2016 р. вона була звільнена з посади медичної сестри інфекційного відділення КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» у зв'язку з скороченням штату працівників. Однак вона не була попереджена про наступне вивільнення не пізніш ніж за два місяці, як це передбачено ст. 49-2 КЗпП України. Також, при вивільненні працівників не було враховано її переважне право на залишенні на роботі, передбачене ч.2 ст. 42 КЗпП України, так як її чоловік ніде не працює, вона має тривалий стаж роботи як медична сестра. Крім того, їй не була запропонована інша робота відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України.

Також позивач зазначала, що у травні місяці 2016 року усі працівники інфекційного відділення були попереджені про можливе скорочення чисельності працівників, однак це попередження усі сприйняли як формальність, оскільки до цього вже декілька років щорічно їх аналогічно попереджали, однак скорочення не відбувалося. У серпні 2016 р. роботу інфекційного відділення було призупинено і впродовж місяця вона на працювала, отримуючи 2/3 тарифної ставки. У вересні місяці вона перебувала у черговій щорічній відпустці. У жовтні знову інфекційне відділення не працювало і їй виплачували 2/3 тарифної ставки до моменту звільнення. Про звільнення з 24.10.2016 р. адміністрація КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» оголосила 12.10.2016 року.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров'я «Великобурлуцька центральна районна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На зазначене судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення, прийняв до уваги наказ головного лікаря КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» № 75 від 06.10.2016 р., але не прийняв до уваги розпорядження Великобурлуцької районної ради від 28.10.2016 р. №373-УП лише на тій підставі, що до суду не надано доказів скасування чи визнання неправомірним наказу від 06.10.2016 р. № 75. Тобто, суд проігнорував та не надав належної оцінки, що в матеріалах справи наявні два однакових рішення щодо одного і того ж суб'єкта, але прийняті різними органами (посадовими особами) і датовані різними датами. Позивач вважає, що в даному випадку суд був зобов'язаний з'ясувати який саме з двох нормативних актів тягне за собою юридичні наслідки (скорочення штату працівників).

Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції не були оцінені всі докази у їх сукупності, а прийнято до уваги акт інспектора відділу кадрів, який вона вважає за неналежний доказ. Суд взагалі не прийняв до уваги пояснення що їй ніхто із працівників відділу кадрів КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» в той час не телефонував і не перевірив даний факт. Таким чином, встановлюючи чи пропонували позивачу іншу роботу, суд приймав до уваги лише докази відповідача, не оцінюючи їх у сукупності з іншими доказами.

Також, апелянт вказує на те, що судом взагалі не враховано, що нею були надані докази, визначені у п. 2 та 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, на підтвердження підстав надання їй переваг в залишенні на роботі.

Крім того, суд необґрунтовано прийшов до висновку, що дії відповідача про попередження позивача про звільнення наказом № 40 від 25.05.2016 р. та намагання адміністрації КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» запропонувати їй іншу роботу у вересні 2016 р. (акт інспектора кадрів від 12.09.2016 р.), були законними.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року, та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що звільнення позивачки з роботи проведене відповідачем з додержанням вимог чинного трудового законодавства, у тому числі положень ст. 49-2 КЗпП України.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як свідчать матеріали справи, Комунальний заклад охорони здоров'я „Великобурлуцька ЦРЛ", згідно з примірними штатними нормативами закладів охорони здоров'я, які були затверджені наказом МОЗ України за № 33 від 23.02.2000 року, мав у своїй структурі у числі інших і інфекційне відділення.

З набранням чинності наказу № 928 МОЗ України від 02.09.2016 року, вищевказаний наказ втратив чинність, тим самим надав можливість самим закладам охорони здоров'я самостійно визначати свої штати, та кількість і найменування штатних підрозділів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправомірні дії головного лікаря КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» з приводу скорочення штатів лікарні є безпідставними, оскільки суперечать нормам діючого законодавства та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, наказ № 75 від 06.10.2016 року, який стосується безпосередньо скорочення штатів, самою позивачкою не оскаржується.

Законність та обґрунтованість дій головного лікаря КЗОЗ «Верикобурлуцька ЦРЛ» щодо скорочення штату було перевірено спеціально створеною комісією, що працювала у зв'язку з письмовим зверненням працівників КЗОЗ до депутата харківської обласної ради. За результатами її роботи було встановлено, що порушень законодавства України при проведенні підготовки оптимізації ліжкового фонду не виявлено та рекомендовано головному лікарю забезпечити проведення заходів щодо оптимізації ліжкового фонду та роботи закладу в межах затверджених асигнувань у відповідності до чинного законодавства.

З матеріалів справи також вбачається, що з квітня 2003 року ОСОБА_1 працювала в Великобурлуцькій ЦРЛ (в подальшому перейменована в Комунальний заклад охорони здоров'я «Верикобурлуцька ЦРЛ») на посаді медсестри, останнім часом з грудня 2015 року постійно на посаді медсестри інфекційного відділення зазначеного лікарняного закладу.

Про наступне можливе скорочення штату чисельності працівників у зв'язку з скрутним фінансовим станом, недостатністю коштів у закладі та приведення штатного розпису у відповідність до затвердженого кошторису головним лікарем КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» було видано наказ від 25.05.2016 р. № 40, зі змістом якого були під підпис ознайомлені усі працівники інфекційного відділення, зокрема і ОСОБА_1 (а.с. 82,83).

Наказом № 58 від 01.08.2016 року було призупинено тимчасово з 01.08.2016 до 31.08.2016 року роботу інфекційного відділення, у зв'язку з відсутністю працівників цього відділення на робочому місці в зв'язку з відсутністю хворих у відділенні та недостатністю коштів на фінансування, а також було встановлено розрахунок сплати заробітної платні на цей період.

Позивач 02.08.2016 року була від розпис ознайомлена з цим наказом.

В подальшому, наказом № 58-а від 01.08.2016 року було продовжено дію наказу № 40 від 25.05.2016 року у зв'язку з листом Міністерства фінансів України за № 31-07010-05-2 від 17.06.2016 року та у відповідності до ч.4 ст.77 Бюджетного кодексу України та було встановлено орієнтовний термін скорочення - 25.10.2016 року. Відповідно до цього ж наказу штатний розпис установи мав бути приведений у відповідність та починав би діяти з 01.11.2016 року.

Від ознайомлення з останнім наказом працівники інфекційного відділення, серед яких і ОСОБА_1, відмовилися, що засвідчено актом від 02.08.2016 р. (а.с. 91).

У відповідності до вимог наказу за № 58-а від 01.08.16 року, у цей же день було зроблено офіційне звернення до голови профспілки охорони здоров'я КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» Чернявського О.Л. з проханням на погодження на скорочення працівників починаючи з 24.10.16 року, згідно з доданим списком.

12.10.16 року, було проведено засідання цього комітету, та листом від 17.10.16 року, за підписом голови профспілки було отримано згоду на скорочення працівників за списком, у числі їх було вказано і позивача.

Як вбачається із актів, складених інспектором відділу кадрів Щербиною Л.Г. від 07 жовтня 2016 року, 11 жовтня 2016 року та її ж доповідною (а.с.10, 109, 112), останньою вживались передбачені законом заходи щодо ознайомлення ОСОБА_1 із вищезазначеними наказами, однак на неодноразові телефонні дзвінки вона не відповіла, на запрошення до відділу кадрів не з'явилася.

Рекомендована кореспонденція, направлена КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» на адресу ОСОБА_1, за повідомленням начальника центру поштового зв'язку № 5 «Укрпошта» за № 754 від 01.11.2016 року не отримана адресатом, у зв'язку з її відмовою (а.с 152).

Проігноровані позивачем були й намагання адміністрації КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» обговорити питання щодо переведення її на іншу посаду, як це передбачено ч.2 ст. 49-2 КЗпП України, на підтвердження чого складено акт від 12.09.2016 р. (а.с. 92).

Таким чином, судова колегія погоджується із висновком районного суду про те, що при звільненні ОСОБА_1 адміністрацією КЗОЗ «Великобурлуцька ЦРЛ» дотримано вимог трудового законодавства, а саме: про наступне звільнення ОСОБА_1 була повідомлена наказом від 25.05.2016 р. № 40, більш ніж за два місяця до звільнення. До моменту звільнення адміністрацією було отримано згоду профспілкового органу на звільнення позивачки. ОСОБА_1 не з'явилася на неодноразові запрошення адміністрації з метою обговорення питання про можливість переведення на іншу роботу.

Власної ж ініціативи з питання отримання іншої роботи в цьому ж лікувальному закладі ОСОБА_1 не проявляла.

Будь-яких об'єктивних та беззаперечних доказів про переважне право на залишення позивача на роботі, матеріали справи не містять.

Судова колегія вважає, що висновки районного суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: А.П. Довгаль

І.П. Коваленко