АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: спори, що виникають із договорів
позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді суддів за участю секретаря- Колтунової А.І., - Кругової С.С., Пилипчук Н.П., - Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року (ухвалене суддею Губською Я.В. «14» жовтня 2014 року),-

ВСТАНОВИЛА:

25 липня 2014 року представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір без номеру, відповідно до умов якого останньою отримано кредит в розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначений кредитний договір є договором приєднання та складається з підписаних ОСОБА_5 заяви, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою» та «Тарифів Банку», відповідно до яких позичальник надає свою згоду на встановлення кредитного ліміту та його зміну за рішенням позивача. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на офіційному веб-сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік (далі - кредитний договір).

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню Овердрафту, своєчасно погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевищення платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором. При порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 500,00 грн. та 5 відсотків від суми позову (пеню).

Відповідно до «Правил користування платіжною картою» за несвоєчасне виконання боргових обов'язків (користування простроченим кредитом і Овердрафтом), боржник сплачує відсотки за підвищеною відсотковою ставкою або додаткову комісію, розміри якої встановлені «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 умов кредитного договору, станом на 30 травня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 11 622,58 грн., де: заборгованість за кредитом - 4 066,68 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 3 944,22 грн.; заборгованість за пенею за користування кредитом - 2 582,03 грн.; штрафи - 500,00 грн. (фіксована частина), 529,65 грн. (процентна складова).

Зважаючи на що, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь вищевказану заборгованість в розмірі 11 622,58 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 21 березня 2008 року в розмірі 11 622,58 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

18 вересня 2017 року представником ОСОБА_5 подано заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Судом першої інстанції не було належним чином повідомлено відповідача про час та місце слухання справи, посилання на наявність в матеріалах справи повернутих у зв'язку з закінченням терміну зберігання поштових відправлень не свідчить про належне повідомлення. Також судом не було взято до уваги, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів сплила, та необґрунтовано не було розглянуто відповідне клопотання. Таким чином, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Також відповідач не погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом користування кредитними грошовими коштами та наявності заборгованості. Кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства. Позивачем не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору. Також на підставі постанови правління НБУ «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів» підлягає зменшенню сума процентів за користування кредитом

В суді апеляційної інстанції представники позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шевченко А.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263, 264 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута за відсутності відповідача, по справі ухвалене заочне рішення (а.с. 37, 38).

В матеріалах справи відсутні відомості, що свідчать про належне повідомлення ОСОБА_5 про час та місце слухання справи, оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст. 130 ЦПК України повернення судової повістки без її вручення відповідачу не свідчить про дотримання при повідомленні позивача вимог процесуального закону.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою скаргу такою підставою.

Отже судом першої інстанції справа була розглянута у відсутності відповідача належним чином не повідомленого про час та місце слухання справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням вимог процесуального права.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 березня 2008 року ОСОБА_5 власноруч було заповнено та підписано заяву про отримання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 7).

З тексту даної заяви вбачається, що ОСОБА_5 висловила свою згоду на те, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також із тексту заяви вбачається, що ОСОБА_5, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, просить відкрити їй рахунок та надати зазначені в заяві послуги, зокрема кредитну картку з встановленим кредитним лімітом в сумі 500,00 грн.

Умовами заяви про отримання банківських послуг також передбачено, що банк має право в будь-який час збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Аналогічні умови щодо права банку в будь-який час збільшити або зменшити кредитний ліміт містяться і в п. 3.2. Умов та Правил надання банківських послуг.

Крім того, ОСОБА_5 було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначені процента ставка за кредитом в розмірі 1,9 % на місяць, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, розмір комісій та інші умови (а.с. 8).

У вказаній довідці також зазначено, що ОСОБА_5 з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена.

Отже, колегія суддів вважає, що між сторонами кредитного договору були письмово згоджені всі суттєві умови договору.

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 шляхом підписання заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір.

При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем фактів підписання вказаних вище заяви про отримання банківських послуг та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Не заперечувалась вказана обставина ОСОБА_5 і в суді апеляційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції були вивчені оригінали зазначених документів. Представник відповідача підпис в цих документах ОСОБА_5 не спростовував.

За таких обставин суд не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем факту укладення кредитного договору.

Доводи ОСОБА_5 відносно того, що зміст укладеного між нею та банком договору є неповним та не відповідає обставинам справи, а також вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд також вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_5 було підписано не тільки заяву про отримання банківських послуг, в якій висловлено згоду на те, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а й також було підписано довідку із зазначенням умов кредитування та підтверджено, що вона ознайомлена з фінансовими умовами надання кредитки та прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів.

Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Проте відповідач покладені на неї зобов'язання належним чином не виконувала, зважаючи на що, відповідно до наданого позивачем розрахунку, утворилася заборгованість в розмірі 11622,58 грн.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України передбачено обов'язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про застосування позовної давності до вимог банку, то колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, ОСОБА_5 не надано суду доказів того, що вона зверталась до позивача щодо припинення дії укладеного між ними кредитного договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що картка № 76707 була видана ОСОБА_5 до березня 2012 року (а.с. 7, 8, 117).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах від 19 березня 2014 року та від 07 жовтня 2015 року у справах №№ 6-14цс14 та 6-1295цс/15, зазначено, що перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту по картковому рахунку в цілому починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вказаний кредитний договір був чинним на час звернення позивача до суду з даним позовом 25.07.2014 року.

Позивачем в суді апеляційної інстанції не зазначено на наявності поважних причин пропущення позовної давності.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що правовідносини, з приводу яких пред'явлений позов, виникли 21 березня 2008 року, тобто з дня укладення договору, в зв'язку з чим наявні підстави для відмови в позові повністю через сплив позовної давності, оскільки перебіг позовної давності у кредитних відносинах починається не з моменту укладення кредитного договору, а з моменту настання строків виконання зобов'язань, передбачених договором.

Як вбачається з умов кредитного договору, зокрема Довідки про умови кредитування, сплата ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором передбачена щомісячними платежами, а саме 7 відсотків від заборгованості, але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с. 8).

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість ОСОБА_5 по процентах останній раз була погашена 28 лютого 2011 року, а пеня почала нараховуватися позивачем з 31 березня 2009 року та останньою сплачена не була (зворотний бік а.с. 5).

Виходячи з викладених умов кредитного договору, колегія суддів вважає, що при визначенні заборгованості за нарахованими процентами необхідно застосувати строки позовної давності до кожного окремого платежу, а також годичний строк позовної давності щодо нарахованих штрафних санкцій.

Аналогічні висновки містяться в правових позиціях Верховного Суду України, викладених в постановах від 07 жовтня 2015 року та від 29 червня 2016 року у справах №№ 6-1295цс/16, 6-1188цс16.

Враховуючи наведене, наявні передбачені законодавством України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом, процентами та неустойкою, які утворилися в межах строків позовної давності, а саме за кредитом, процентами - за останні три роки, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом, за штрафними санкціями - за останній рік, що передував зверненню до суду з даним позовом.

Отже, колегія суддів вважає, що проценти за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором повинні нараховуватися з 25 липня 2011 року, а штрафні санкції (пеня) з 25 липня 2013 року.

Оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості колегія суддів позбавлена можливості розрахувати проценти та пеню саме з 25 липня 2011 року, вказані платежі розраховуються з 29 липня 2011 року, оскільки саме вказана дата зазначена позивачем в розрахунку заборгованості як така, на яку здійснювались відповідні нарахування.

Сума заборгованості по процентах складає 3 486,90 грн. (3 944,22 - 457,32), а сума заборгованості за пенею з 25 липня 2013 року складає 1458,14 грн.

Що ж стосується вимог про стягнення штрафу в розмірі 500,00 грн. та 529,65 грн., то колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за штрафами в сумі 500,00 грн. та 529,65 грн.

Отже колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» повинно бути стягнуто заборгованість за кредитом в розмірі 4066,68 грн., заборгованість по процентах в розмірі 3486,90 грн., пеня в розмірі 1 458,14 грн., а всього 9011,72 грн.

За таких обставин, колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 9 011,72 грн. та судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 190,00 грн.

При цьому доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_5 не визнає розрахунок заборгованості, наданий позивачем, та факт отримання грошових коштів в розмірі, що зазначений позивачем, а також що останнім не надано банківську виписку за рахунком, в якій би відображався рух коштів, не можуть бути визнані обґрунтованими з наступних підстав.

ОСОБА_5 власний розрахунок заборгованості, на який посилалась в апеляційній скарзі, суду апеляційної інстанції не надала, клопотання про проведення судово-бухгалтерської експертизи не заявила.

Таким чином, всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, ОСОБА_5 не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували надані позивачем докази щодо розміру її заборгованості за кредитним договором.

При цьому банком надано до суду не тільки вказаний вище розрахунок заборгованості, а й дані щодо руху коштів по рахунку ОСОБА_5 (а.с. 105-116).

Посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на умисне затягування позивачем пред'явлення позову, різке коливання курсу долара США, девальвацію гривні, економічну кризу як на підставу для зменшення процентів та збитків в порядку ст. 616 ЦК України, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Згідно ст. 616 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, ОСОБА_5 не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували, що порушення нею зобов'язань сталось з вини банку, а також що останній сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

При цьому колегія суддів враховує, що звернення до суду з позовом є правом, а не обов'язком банку, і останній не обмежений в часі для реалізації зазначеного права, яким він розпоряджається на власний розсуд. Крім того, судом застосовано позовну давність до пред'явлених банком вимог. Враховуючи наведене, суд вважає необґрунтованим посилання ОСОБА_5 на затягування банком пред'явлення позову як на підставу для застосування положень ст. 616 ЦК України.

Також колегія суддів зазначає, що кредит ОСОБА_5 було отримано в національній валюті України, в зв'язку з чим вважає необґрунтованим посилання на різке коливання курсу долара США як на підставу для зменшення процентів.

Крім того, згідно роз'яснень, викладених в п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Таким чином, згідно положень ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, а не процентів, оскільки останні є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до виниклих між сторонами правовідносин положень ст. 616 ЦК України та, зокрема, зменшення розміру процентів, про що зазначала ОСОБА_5 в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольняє частково та змінює заочне рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 9 011,72 грн., де сума заборгованості за кредитом - 4 066,68 грн., сума заборгованості за процентами - 3 486,90 грн., сума заборгованості за пенею - 1 458,14 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 190,00 грн.

В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Судді: А.І. Колтунова С.С. Кругова Н.П. Пилипчук