Справа № 489/5820/15-ц
Номер провадження 2/489/993/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2017 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря - Сироватки Т.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є позивач та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого кредитор зобов'язувався надати відповідачу кредит у розмірі 44900,00 дол. США, а відповідач зобов'язався прийняти кредит, сплатити плату за кредит та повернути Банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань між сторонами укладений договір іпотеки. Оскільки відповідачем в добровільному порядку не сплачена прострочена заборгованість по кредитному договору, позивач просить стягнути її в судовому порядку, звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

12.09.2008 між ВАТ "Сведбанк" (правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк") та відповідачем укладено кредитний договір №1401/0908/88-019, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 44900,00 дол. США, а останній в свою чергу зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами до 11.09.2018.

На основі укладеного між Банком та відповідачем договору суд робить висновок про виникнення зобов'язальних правовідносини між сторонами, відповідно до яких позивач зобов'язувався надати грошові кошти відповідачу в розмірі та на умовах, встановлених в договорі, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки.

В забезпечення виконання основного зобов'язання між ВАТ "Сведбанк" та відповідачем 12.09.2008 було укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира №18 за адресою: вул. Молодогвардійська, 26-а в м. Миколаєві.

Згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 позивач замінив ПАТ "Сведбанк" як кредитора за кредитними та забезпечувальними договорами. Відтак, у ПАТ "Дельта Банк" виникло право вимоги до боржників за кредитними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В ч. 1 ст. 527 ЦК України зазначається, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 530 цього кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З розрахунку заборгованості за договором № 1401/0908/88-019 від 12.09.2008 вбачається, що відповідач має заборгованість за даним договором, що підтверджує факт порушення ним умов кредитного договору та не виконання зобов'язань, що випливають з нього.

В ч. 1 ст. 610 ЦК України вказується, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 28.07.2015 у розмірі 609922,93 грн., з яких: тіло кредиту-556934,63 грн.; відсотки - 52988,30 грн.

Позичальником в односторонньому порядку порушені умови Кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В договорі іпотеки сторони визначили способи та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

В пункті 11 договору вказано, що іпотеко держатель вправі розпочати процедуру звернення стягнення, якщо в тридцяти денний термін після направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень основного зобовязання така вимога буде залишена без задоволення. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду без дотримання тридцяти денного строку після направлення вимоги.

Окрім цього, сторонами в договорі (пункт 12) визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме за рішенням суду (п. 12.1), тобто судовий спосіб захисту порушеного права,а також два позасудових способи: у безспірному порядку шляхом отримання виконавчого напису нотаріуса (п. 12.2) та звернення стягнення на підставі договору або застереження шляхом реєстрації права власності за іпотеко держателем. При цьому договір не визначає, який безпосередньо спосіб звернення стягнення застосовується за рішенням суду.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета стягнення шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотедержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про іпотеку").

Як вбачається зі змісту іпотечного договору від 12.09.2008 (п. 12.3.1) задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 ЗУ "Про іпотеку". Відповідно до статті 37 ЗУ "Про іпотеку" у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки.

При цьому в матеріалах справи відсутні дані про те, що Банк намагався реалізувати своє право в позасудовому порядку шляхом звернення до державного реєстратора, що передбачено умовами іпотечного договору.

За таких обставин, відсутні підстави для застосування в судовому порядку такого способу захисту порушеного права як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем.

До такого ж висновку прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 09.03.2017 ц/с №330/1597/15-ц.

Також, така правова позиція висловлена в постановах ВСУ від 12.10.2016 №6-504цс16 та від 02.11.2016 №6-2457цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність в даному випадку підстав для задоволення позову. Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що за позивачем залишається право захистити своє порушене право у відповідності до положень п. п. 12.3 та 12.3.1 Іпотечного договору від 12.09.2008 в позасудовому порядку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 18, 48, 81, 141, 259, 263-264 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова