УхвалА

іменем україни

3 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування та вселення до житлового приміщення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2002 року йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, у якому також зареєстрована його дружина - ОСОБА_7 - та її дочка - ОСОБА_6

Позивач указував про те, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року, що набрало законної сили, шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано.

Зазначав про те, що ОСОБА_6 у вищевказаному житловому будинку не проживає з 2006 року, а ОСОБА_7 з вересня 2013 року. Комунальні послуги відповідачі не сплачують, місце їх знаходження йому невідоме.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинкомАДРЕСА_1.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права користування та вселення до житлового приміщення, посилаючись на те, що 20 вересня 2014 року ОСОБА_4 змінив замки у житловому будинку АДРЕСА_1, чим перешкоджає їй у користуванні вказаним будинком, у якому вона зареєстрована та проживала.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд визнати за нею право користування житловимбудинком АДРЕСА_1 та вселити її у цей будинок.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1. В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_5 у житлове приміщенням АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Інші особи судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4 й задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що місце проживання ОСОБА_5 у житловому приміщенні АДРЕСА_1 було зареєстровано у встановленому законом порядку та за згодою ОСОБА_4, як власника цього нерухомого майна, а розірвання шлюбу між сторонами не є підставою для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як це суперечить положенням ст. 47 Конституції України, ст. 156 ЖК УРСР.

Суди, дійшли вірного висновку про те, що згідно з висновками начальника Павлоградського міського відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відбувались сварки, в яких ОСОБА_4 неодноразово погрожував фізичною розправою.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_5 не проживала у спірному житловому приміщенні не з власної волі.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик