Провадження № 22-ц/773/1602/17 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - Мельничука А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2, яка подана від його імені представником ОСОБА_3, на рішення Луцького міськрайонного суду від 22 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулось до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №VOH0GF0000610 від 04.10.2005 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 23 000 доларів США на термін до 05.10.2015 року та зобов'язувався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Проте, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з чим станом на 08.06.2015 року виникла заборгованість в розмірі 7 827,56 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 4 965,66 доларів США; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 1 239,06 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 1 038,41 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 584,43 доларів США.

29.03.2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду уточнену позовну заяву в якій вказував на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань по кредитному договору станом на 24.03.2016 року виникла заборгованість в розмірі 10 614,42 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 4 933,33 доларів США; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 2 698,46 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 1 358,41 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 24.03.2015 року по 24.03.2016 року, яку банк просив стягнути з відповідача на його користь, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.04.2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 614,42 доларів США, що еквівалентно 276 081,06 грн. за курсом 26,01 грн. за 1 долар США станом на 24.03.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 141,22 грн.

В поданій від імені відповідача ОСОБА_2 апеляційній скарзі його представник ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду зміні в частині розміру стягнення кредитної заборгованості та судових витрат, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Згідно з ст. 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №VOH0GF0000610 від 04.10.2005 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 23 000 доларів США на термін до 05.10.2015 року та зобов'язувався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором (а.с.10-11).

Відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконав своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, унаслідок чого за розрахунками позивача (а.с.49) у нього станом на 24.03.2016 року виникла заборгованість в розмірі 10 614,42 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 4 933,33 доларів США; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 2 698,46 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 1 358,41 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 24.03.2015 року по 24.03.2016 року - 1624,22 доларів США, що еквівалентно 276 081,06 грн. за курсом 26,01 грн. за 1 долар США станом на 24.03.2016 року.

З огляду на те, що відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувались, висновок суду про стягнення з відповідача на користь банку кредитної заборгованості є правильним, підтверджується наявними у справі доказами та узгоджується з нормами матеріального права.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача комісії за користування кредитом, оскільки він є необґрунтованим та не узгоджується з нормами матеріального права.

Пунктами 1.1., 2.2.3. кредитного договору передбачено обов'язок позичальника сплатити банку комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Стягуючи з відповідача на користь банку комісію за користування кредитом в розмірі 1 358,41 доларів США, місцевий суд не врахував наступних положень законодавства.

Так, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі №6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику споживчий кредит на придбання житла (п. 1.1. договору, а.с.10), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, місцевий суд прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь банку згаданої комісії за користування кредитом, оскільки п. п. 1.1., 2.2.3. укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредитного договору від 04.10.2005 року, якими встановлено сплату комісії за користування кредитом, є нікчемними.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року на зазначені обставини та вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

З огляду на вищенаведене, оскаржуване рішення в даній справі, як таке що в неповній мірі відповідає нормам матеріального права та встановленим у справі обставинам, підлягає зміні в частині розміру стягнення кредитної заборгованості, що має наслідком часткове задоволення позовних вимог банку.

З відповідача за таких обставин підлягає до стягнення на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 24.03.2016 року в розмірі 240 748,81 грн., яка складається з наступного: 128 315,91 грн. - заборгованість за кредитом; 70 186,94 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 42 245,96 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором.

Оскільки апеляційним судом змінюється розмір кредитної заборгованості, відповідно підлягає зміні і розмір відшкодування судових витрат.

Судові витрати, які підлягають компенсації, визначаються пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: із суми задоволеного позову у розмірі 240 748,81 грн. судовий збір складає 3 611,23 грн., тобто 1,5 % від задоволеної судом суми.

У своїх доводах апеляційної скарги представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вказував на те, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» відступив право вимоги за іпотечним договором, який був укладений 04.10.2005 року між банком і відповідачем, третій особі - компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» за договором купівлі-продажу права вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19.02.2007 року, а тому відповідно відбулась заміна і кредитора за кредитним договором, що на думку апелянта свідчить про те, що банк в даному випадку є неналежним відповідачем і вказана обставина є підставою для відмови у позові.

Проте, колегія суддів з такими доводами апеляційної скарги не погоджується.

Як вбачається з доданого представником відповідача ОСОБА_3 до апеляційної скарги витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.11.2016 року, дійсно 19.02.2007 року за договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» і компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ», до останнього перейшли права іпотекодержателя. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що до вказаної компанії перейшло право вимоги за кредитним договором №VOH0GF0000610 від 04.10.2005 року. Крім того, з доданого позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» до заперечень на апеляційну скаргу договору викупу (відступлення) прав вимоги від 14.04.2016 року, укладеного між компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» та ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що до банку повернулося право вимоги за згаданим іпотечним договором від 04.10.2005 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає зміні в означених частинах щодо розміру стягнутої кредитної заборгованості та відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим абзаци перший, другий та третій резолютивної частини оскаржуваного рішення слід викласти в іншій редакції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, яка подана від його імені представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 22 квітня 2016 року в даній справі в частині розміру стягнення кредитної заборгованості та судових витрат змінити.

Викласти абзаци перший, другий та третій резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 24 березня 2016 року, яка складається з наступного: 128 315 (сто двадцять вісім тисяч триста п'ятнадцять) грн. 91 коп. - заборгованість за кредитом; 70 186 (сімдесят тисяч сто вісімдесят шість) грн. 94 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 42 245 (сорок дві тисячі двісті сорок п'ять) грн. 96 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3 611 (три тисячі шістсот одинадцять) грн. 23 коп.»

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді: