АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 644/5620/16-ц Головуючий 1 інстанції -Бугера О.В.
Провадження № 22ц/790/2223/17 Головуючий ІІ інстанції - Костенко Т.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Довгаль А.П., Коваленко І.П.

за участю секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном, виселення, 3-я особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, -

встановила:

11.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, у якому просив усунути перешкоди у праві користування та розпорядження його майном, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які проживають в квартирі АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення

В обґрунтування позову зазначив, що 15.09.2014 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в Харківській області ОСОБА_4 було посвідчено право власності ОСОБА_1 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Право відносно набуття права власності на вищезазначену квартиру у позивача виникло в порядку застосування ст.7 ЗУ «Про іпотеку», на підставі Договору іпотеки від 27.08.2010 року № 897, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. ОСОБА_2, втративши право власності на квартиру, втратила разом з цим і право користування даним майном, проте всупереч волі позивача продовжує користуватись його майном Позивач зазначив, що незважаючи на неодноразові вимоги відповідач та її неповнолітня дитина, відмовляються добровільно звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку, та до цього часу продовжують проживати в ній, користуючись майном, яке їм не належить

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном, виселення.

На зазначене судове рішення 09.02.2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ті обставини, що він отримав право власності на квартиру на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Отже, він отримав право власності на квартиру не на підставі судового рішення, а на підставі задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом реєстрації права власності на неї, внаслідок чого і не було судового рішення про виселення при задоволені вимог.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що право користування квартирою № 29 у будинку № 164 по проспекту Косіора в м. Харків у відповідача та членів її сім'ї вже втрачено, він не вчиняв жодних правочинів відносно того щоб надати їм права користування (сервітут, договір оренди або інш.) його квартирою, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном, шляхом виселення відповідача та її неповнолітньої дитини, котрі там незаконно проживають, всупереч його волі, оскільки його незаконно обмежено у праві користування своєю власністю.

Апелянт вважає, що твердження суду, стосовно того що у відповідача і її дитини відсутнє інше житло, правового значення для вирішення спору не має, як і не є обов'язковим направлення письмової вимоги про звільнення квартири, оскільки відповідачу ще у вересні 2016 року достовірно було відомо про зміну власника.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що

спірна квартира є майном іпотечним, вимоги про виселення з вищезазначеної квартири відповідачка не отримувала, а тому примусовому виселенню не підлягає.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, 27.08.2010 року між сторонами у справі було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки. Зазначеним договором шляхом передачі в іпотеку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 було забезпечено виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_2 на підставі договору позики грошей, які остання зобов'язалася повернути до 27.02.2011 року (а.с.7-12). У зв'язку з тим, що відповідач не виконала вищевказані зобов'язання, 15.09.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області було посвідчено право власності ОСОБА_1 на спірну двокімнатну квартиру.

Таким чином, боргові зобов'язання ОСОБА_2 задоволено на користь ОСОБА_6 за рахунок іпотечного майна, а відтак, районним судом правильно визначений характер правовідносин, що склався між сторонами.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" , яка регламентує порядок виселення з іпотечного майна, та частини третьої статті 109 ЖК після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як пояснив в судовому засіданні представник ОСОБА_7, останній звернувся до суду з позовом про примусове виселення відповідачки із спірної квартири на захист свого порушеного права власності, при цьому вимога щодо добровільного виселення із займаного житла ОСОБА_2 не направлялась.

Такий факт підтвердила також і представник ОСОБА_2

Апеляційні доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачці було відомо заздалегідь, що він став власником квартири, правового значення не мають, скільки Законом передбачений певний порядок виселення з іпотечного житла.

Позовні вимоги та апеляційні доводи позивача в цій частині вважалися би обґрунтованими за умови виконання ним правил, передбачених ч.2 ст.49 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України щодо добровільного виселення ОСОБА_2 з квартири, що є іпотечним майном.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: А.П. Довгаль

І.П. Коваленко