АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1715/17 22-ц/774/1741/К/17
Справа № 210/1715/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1741/К/17 суддя Скотар Р.Є.
Категорія - 26 (І) Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар: Видрик А.А.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (у теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області) на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (у теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області), третя особа Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», про стягнення моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2017 року ОСОБА_2В звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі ОСОБА_6 Фонду), третя особа Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), про стягнення моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків.

В обґрунтування позову зазначив, що під час виконання своїх професійних обовязків електрозварника ВАТ «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», 19.01.2005 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, про що складено акт за формою Н-1, в звязку з яким йому висновком МСЕК від 20.04.2005 року первинно встановлено 45% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності.

Посилаючись на те, що в результаті нещасного випадку йому спричинена моральна шкода, яка виражається у тому, що він змушений терпіти фізичний біль, проходити численні курси лікування, в тому числі і санаторно-курортне у спеціалізованих закладах за власний кошт, змінився спосіб життя: він втратив звичайні соціальні звязки з близькими та друзями, став замкнутою людиною, через що він відчуває моральні страждання, оскільки не буде відчувати себе повноцінною людиною, просив суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок її відшкодування 640080,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 Фонду на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в звязку з ушкодженням здоровя у розмірі 20000,00 грн.

Судові витрати у розмірі 640,00 грн. віднесено за рахунок держави.

В решті позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не врахував характер моральних страждань, яких він зазнав у звязку з травмуванням, його стан здоровя й безпідставно занизив розмір відшкодування моральної шкоди. Крім того, не враховано судом й положень ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, яка передбачала, що сума страхової виплати за моральну шкоду визначається в судовому порядку, але не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, установленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 Фонду ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав порушення норм матеріального і процесуального права. Вважає, що відповідальність за спричинену моральну шкоду повинен нести роботодавець у відповідності до норм ЦК України, а ОСОБА_6 Фонду є неналежним відповідачем по справі, оскільки з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся у квітні 2017 року після набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», норми якого виключають відшкодування моральної шкоди ОСОБА_6 Фонду. Крім того, зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди та не доведено її розміру.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював у ВАТ «ОСОБА_4 гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрслеорМіттал Кривий Ріг», починаючи з 11.02.2003 року на посаді електрозварника (а.с. 5-6).

19.01.2005 року під час виконання трудових обовязків о 09 год.00 хв. з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму ока, про що було складено акт форми Н-1 від 21.01.2005 року (а.с. 7-8).

Висновком МСЕК від 20.04.2005 року ОСОБА_2 первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (а.с. 11).

Наступними переоглядами підтверджено втрату професійної працездатності та групу інвалідності й останнім висновком МСЕК від 28.06.2016 року встановлено 40% втрати професійної працездатності у звязку з трудовим каліцтвом по зору з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року та третю групу інвалідності з наступним переоглядом 15.08.2017 року (а.с.12-17).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що у звязку з втратою професійної працездатності та встановленням ступеня втрати професійної працездатності та групи інвалідності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент встановлення позивачу вперше стійкої втрати профпрацездатності й виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до розяснень, які містяться в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Отже, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно висновку МСЕК від 20.04.2005 року потерпілому ОСОБА_2 первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності (а.с. 11).

Таким чином, саме з цього часу у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулювалася, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV), який набрав чинності 01 квітня 2001 року та був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону № 1105-XIV).

За змістом п.п. «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105-XIV, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», а 01 січня 2007 року - Закон України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків.

Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз. 4 ст. 1, п.п. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків.

Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків у разі, якщо стійку втрату працездатності вперше встановлено у період із 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року.

Отже, зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що так як позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 20.04.2005 року, то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, за рахунок відповідача ОСОБА_6 Фонду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідно до ч. 7, ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року, передбачено, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежного від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, то відсутні підстави для покладення на ОСОБА_6 Фонду обовязку здійснювати таку виплату, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи з наступного.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Враховуючи те, що право на звернення з позовом у ОСОБА_2 виникло у 2005 році, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» набрали чинності 01 січня 2015 року, колегія суддів, з огляду на правила дії законів у часі, вважає, що положення ч.7, ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. У звязку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідальність за спричинену моральну шкоду повинен нести роботодавець у відповідності до норм ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що зводяться до субєктивного тлумачення норм права, оскільки момент виникнення спірних правовідносин та момент предявлення позову не є тотожними поняттями.

Безпідставними вважає колегія суддів доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у звязку з отриманою виробничою травмою встановлений в судовому засіданні. Так, позивач переніс зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя. Крім того, матеріали справи містять докази щодо спричинення позивачу ОСОБА_2 в результаті ушкодження здоровя, моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача й вважає доводи апеляційної скарги позивача в цій частині необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача ОСОБА_2, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 45% та встановлення третьої групи інвалідності, а також стан його здоровя на теперішній час.

Таким чином, підстав для зміни розміру стягнутої моральної шкоди колегія суддів не вбачає, у звязку з чим доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом не враховано характеру моральних страждань, яких він зазнав у звязку з травмуванням та безпідставно занизив розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів до уваги не приймає.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволенню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (у теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області) - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2017 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2017 року.

Головуючий:

Судді: