Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КадєтовоїО.В., Кафідової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Державної реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації права власності, зобов'язання привести земельну ділянку до попереднього стану, за касаційною скаргою Заступника прокурора Львівської області на рішення апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Прокурор Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області в інтересах Львівської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив скасувати рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») від 06 червня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю павільйону літ. Б, площею 56,7 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1, зобов'язати Державну реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказаний об'єкт; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 26 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також договір купівлі-продажу зазначеного павільйону, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; скасувати рішення від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності на спірний павільйон за ОСОБА_3; зобов'язати Державну реєстраційну служби Львівського міського управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказаний об'єкт нерухомості; зобов'язати ОСОБА_3 привести земельну ділянку площею 0,0133 га, на АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом знесення самочинного будівництва.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2012 року визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на зазначений вище павільйон, на підставі чого остання провела реєстрацію права власності на павільйон, про що 06 червня 2012 року державним реєстратором внесено запис у Державний реєстр прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2012 року ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_4 вищевказаний павільйон, а останній за договором купівлі-продажу від 11 липня 2012 року продав вказаний об'єкт нерухомості ОСОБА_3

Зазначав, що станом на 08 травня 2015 року ОСОБА_3 є власником вказаного павільйону. Однак, земельна ділянка на АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради та на підставі договору оренди від 01 серпня 2011 року була передана ОСОБА_5 у строкове платне користування для обслуговування малої архітектурної форми. Разом з тим, остання на вказаній земельній ділянці самовільно, без відповідного проекту та погодження відповідних служб спорудила будівлю павільйону.

Враховуючи наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 06 червня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю павільйону під літ. Б, площею 56,7 кв. м, по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу павільйону під літ. Б, площею 56,7 кв. м, по АДРЕСА_1, укладений 26 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір купівлі-продажу павільйону під літ. Б, площею 56,7 кв. м, по АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Скасовано рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нежитлову будівлю павільйону під літ. Б, площею 56,7 кв. м, по АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу павільйону під літ. Б, площею 56,7 кв. м, по АДРЕСА_1, укладеного 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та в частині скасування рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нежитлову будівлю павільйону під літ. Б, площею 56,7 кв. м, по АДРЕСА_1, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та залишити в силі в цій частині рішення районного суду.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради та на підставі договору оренди від 01 серпня 2011 року була передана ОСОБА_5 у строкове платне користування для обслуговування малої архітектурної форми.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2012 року визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на зазначений вище павільйон, на підставі чого остання провела реєстрацію права власності на павільйон, про що 06 червня 2012 року державним реєстратором внесено запис у Державний реєстр прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2012 року ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_4 вищевказаний павільйон, а останній за договором купівлі-продажу від 11 липня 2012 року продав вказаний об'єкт нерухомості ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2013 року апеляційну скаргу прокурора Сихівського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради задоволено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2012 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на павільйон, площею 46,7 кв. м, позначений на плані літ. Б, що знаходиться по АДРЕСА_2 та павільйон, площею 56,7 кв. м, позначений на плані літ. Б, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Вказаним рішення суду встановлено, що ОСОБА_5 самовільно, без відповідних дозвільних документів, на земельній ділянці, наданій їй в короткострокову оренду, по АДРЕСА_1 спорудила будівельний павільйон, який є об'єктом нерухомості ІІ ступеня капітального будівництва.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на будівлю павільйону скасовано, таким чином остання не набула права власності на вказаний об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 06 червня 2012 року про державну реєстрацію права власності за останньою на нежитлову будівлю павільйону літ. Б, площею 56,7 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1 підлягає скасуванню.

При цьому районним судом зазначено, що право власності на павільйон набуте ОСОБА_5 неправомірно, а відтак, остання не могла його відчужувати, таким чином договір купівлі-продажу, укладений 26 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також договір купівлі-продажу вказаного павільйону, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, предметом яких було самочинно збудоване ОСОБА_5 нежитлове приміщення, слід визнати недійсними, а рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нежитлову будівлю павільйону скасувати.

Скасовуючи рішення районного суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу павільйону, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 11 липня 2012 року, та в частині скасування рішення державного реєстратора ОКП Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» від 12 липня 2012 року про реєстрацію права власності на вказаний павільйон за ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_3 не здійснювала самочинного будівництва спірного нежитлового приміщення, а при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу з її участю остання діяла добросовісно.

При цьому апеляційним судом зазначено, що 07 липня 2014 року між Львівською міською радою та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0133 га, для обслуговування спірної будівлі, за умовами якого останній передано у строкове платне користування вказану земельну ділянку. Такі дії Львівської міської ради свідчать про визнання правомірності набуття ОСОБА_8 права власності на спірний об'єкт нерухомості та вчинення дій на забезпечення здійснення права власності останньою щодо спірного приміщення.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судами встановлено, що прокурор пред'явив позов в інтересах Львівської міської ради, вважаючи, що її право власності, зокрема на земельну ділянку порушені. При цьому, прокурором оспорюються договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також між останнім та ОСОБА_3, а отже ані прокурор, ані міська рада стороною оспорюваних договорів не були.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-2069цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ЦПК України попереднє судове засідання проводиться з метою з'ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або забезпечення правильного та швидкого вирішення справи.

За положеннями п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

Отже, суду слід з'ясувати, уточнити у який спосіб підлягає захисту порушене право міської ради, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що в свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав того, що судами під час розгляду справи не встановлені фактичні обставини справи, у зв'язку із чим рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кадєтова

О.В. Кафідова