АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №759/4649/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: П'ята Київська державна нотаріальна контора, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання договору довічного утримання недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/10562/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Уляновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: П'ята Київська державна нотаріальна контора, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 договору довічного утримання від 02 лютого 2008 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрованого у реєстрі за №5-2080, визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дядька ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2. Посилалася на те, що 02 серпня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала у власність відповідачці 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Відчужувана частина квартири належала ОСОБА_7 на підставі рішення суду від 02 червня 2008 року про визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Вона є спадкоємицею за законом свого дядька ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, факт родинних відносин підтверджується належними та допустимими доказами. Оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року рішення суду від 02 червня 2008 року про визнання права власності на 1/2 частину квартири після померлого ОСОБА_9 скасовано, провадження у справі закрито, а тому відповідачем набуто частину квартири на праві власності безпідставно та незаконно. Укладенням оскаржуваного договору, порушено права позивачки на вступ у спадщину.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити; визнати недійсним договір довічного утримання від 02 лютого 2008 року, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрований у реєстрі за №5-2080, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дядька ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2. Вважає помилковим висновок суду про недоведеність родинних відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_9, оскільки в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2010 року та ухвалі Апеляційного суду м. Києва від15 березня 2017 року було зазначено, що ОСОБА_9 є дядьком ОСОБА_2 Зазначає, що ОСОБА_7 не мала права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а тому оспорюваний договір довічного утримання, укладений нею із ОСОБА_3, має бути визнаний недійсним.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги не заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Представники третіх осіб П'ятої Київської державної нотаріальної контори, Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та установлено судом, 10 квітня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язалась забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору. Згідно договору відчужувана частина квартири належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 09 лютого 1993 року. Договір посвідчено державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстровано у реєстрі за №5-1058 (т.1, а.с.72-73).

02 серпня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала у власність відповідачці іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язалась забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору. Договір посвідчено державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстровано у реєстрі за №5-2080 (т. 1, а.с.74-76).

Відповідно до вказаного договору відчужувана 1/2 частина квартири належала ОСОБА_7 в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9, відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2008 року (т.1, а.с.10).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2010 року встановлено, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 є рідним дядьком позивачки ОСОБА_2 (т.1, а.с.13).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2010 року, ОСОБА_2 визначено додатковий строк в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 (т.1, а.с.14-15).

Постановою держаного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 18 січня 2011 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру (т.1, а.с.16).

Відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року, поданої за апеляційною скаргою ОСОБА_2, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2008 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (т.1, а.с.23).

Київське міське бюро технічної інвентаризації листом від 16 серпня 2016 року №10640 (И-2016) повідомило, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3: 1/2 частина квартири на підставі договору довічного утримання від 10 квітня 2008 року та 1/2 частина квартири на підставі договору довічного утримання від 02 серпня 2008 року (т.1, а.с.233).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2010 року скасовано, заяву ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду, у зв'язку з наявністю спору про право.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 договору довічного утримання від 02 лютого 2008 року та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання наділений відчужувач, як сторона такого договору, а у разі смерті відчужувача - його спадкоємці, якщо вирішення спору впливає на їхні права.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_9, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2, є її дядьком, вона є його єдиним спадкоємцем. Оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року рішення суду від 02 червня 2008 року про визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину квартири після померлого ОСОБА_9 скасовано, провадження у справі закрито, а тому відповідачем набуто частину квартири на праві власності безпідставно та незаконно. Укладенням оскаржуваного договору, порушено права позивачки на вступ у спадщину.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_9 склав заповіт. Відповідно до заповіту від 26 квітня 2001 року ОСОБА_9 заповів належну йому частку квартири своїй дружині ОСОБА_7, яка прийняла спадщину. Вказаний заповіт оспорений позивачкою не був.

Такими чином, ОСОБА_2 не має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 договору довічного утримання від 02 лютого 2008 року. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних вимог та вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також, судом було враховано, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження родинних відносин з ОСОБА_9, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2.

Поданими доказами, зокрема, архівними довідками, свідоцтвом про шлюб таких родинних відносин не встановлено. На вимогу суду, інших документів на підтвердження даних відносин, надано не було, зокрема, свідоцтво про народження позивача, її свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження її матері та свідоцтво про шлюб матері позивача, зміна прізвища матері, інші документи, які підтверджують факт наявності в останньої братів, сестер. Позивачка посилалася на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2010 року, яким було встановлено, що ОСОБА_9 є її дядьком, разом з тим, вказане рішення суду було скасовано ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року (а.с.44, т.2).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Норми матеріального та процесуального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль