Номер провадження: 22-ц/785/2562/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_3 Єфімія Наумовича до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

16 вересня 2016р. ОСОБА_3 звернувся з позовом, якій остаточно уточнив просив суд стягнути з ОСОБА_2 гроші за договором позики від 24 січня 2007р. в сумі 399493грн.38коп., в тому числі суму основного боргу в розмірі 11525 доларів США, що еквівалентно 302646грн.50коп., 5% від основної суми позики за прострочення повернення позики в розмірі 576,25 доларів США, що еквівалентно 15132грн.32коп., 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України в розмірі 3111,75 доларів США, що еквівалентно 81714грн.55коп., судові витрати в розмірі 6036грн.66коп.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказав, що за договором позики від 24 січня 2007р. він надав в борг ОСОБА_2 гроші в сумі 11525доларів США, які він зобовязався повернути до 01 березня 2007року, але не повернув. Він звертався до органів слідства, та відповідач допитаний в 2015р. підтвердив, що він отримав гроші, але в сумі 2000 доларів США, що на думку позивача перервало строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, просив суд застосувати строки позовної давності.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2016р. позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 399493грн.38коп., і судовий збір в розмірі 6036грн.66коп. (а.с.71-73).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на те, що суд задовольнив позов ОСОБА_3 у порушені вимог матеріального і процесуального права, безпідставно не застосував строки позовної давності (а.с.78-82).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2Д, адвоката в його інтересах, позивача ОСОБА_3, його представника, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановлені фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів в їх сукупності.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст.213, 215 ЦПК України, оскільки судом помилково був зроблений висновок, що позивачем ОСОБА_3 не пропущений строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 за договором позики від 24 січня 2007р. надав в борг відповідачу ОСОБА_2 гроші в сумі 11525 доларів США. Вказані обставини підтверджується наданою ОСОБА_2 розпискою.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої і суду апеляційної інстанції відповідні належні та допустимі докази відносно того, що він отримав в борг від ОСОБА_3 гроші лише в сумі 2000 доларів США, що ОСОБА_3 змусив його написати розписку на отримання грошей в сумі 11525 доларів США, та він повернув ОСОБА_3 борг в сумі 2000 доларів США, про що нібито було зроблено відповідну розписку на зворотній сторінці розписки.

Судом першої інстанції було оглянуто оригінал розписки ОСОБА_2 про отримання боргу, та встановлено, що на зворотній сторінці вказаної розписки відсутні будь-які відмітки відносно повернення ОСОБА_2Д частки боргу ОСОБА_3 (а.с.7, та 7 зворот).

Також судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зобовязався згідно умов договору позики повернути позивачу ОСОБА_3 суму боргу у строк не пізніше 01.03.2007р.

У відповідності зі ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтями 525, 526 ЦК закріплено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В порушення взятих на себе зобовязань, відповідач ОСОБА_2 суму боргу в обумовлений договором строк не повернув.

Разом з тим, суд першої інстанції необґрунтовано не задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, та помилково вважав, що позивачем строк позовної давності не був пропущений.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Дійсно ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд першої інстанції пославшись на постанову про закриття кримінального провадження від 26 травня 2016р. на а.с.8 , вважав, що відповідач ОСОБА_2 під час допиту в якості свідка в рамках кримінального провадження № 0009309 підтвердив існування боргу перед ОСОБА_3, підтвердив написання ним розписки про взяття грошових коштів у борг у розмірі 11525 доларів США та зобовязався повернути борг позивачу.

Тому суд першої інстанції вважав, що на день звернення до суду з позовом, строк позовної давності у позивача не сплинув, оскільки відповідач у ході проведення допиту у якості свідка визнав існування боргу та виявив намір розрахуватися з позивачем, чим перервав перебіг позовної давності і її перебіг почався заново.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252, 255 ЦК України.

Частина 1 ст.530 ЦК України щодо строку (терміну) виконання зобовязання містить загальне правило, згідно якому, якщо в зобовязанні встановлений строк (в понятті - термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін.

Таке зобовязання є зобовязанням з визначеним строком (терміном) його виконання.

Згідно частини 5 ст.261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто з 01 березня 2007р.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню через пропуск позивачем строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_3 лише у жовтні 2015р. звернувся до Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області про прийняття заходів щодо ОСОБА_2 щодо шахрайських дій по заволодінню коштами у розмірі 11525 доларів США.

Постановою старшого слідчого Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 26 травня 2016р. було закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.8-9).

Позивач ОСОБА_3 лише 16 вересня 2016р. звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2, тобто через 8,5років, чим порушив строки звернення до суду з вказаним позовом.

При цьому позивач ОСОБА_3 не просив суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не надав доказів про причини пропуску строку на звернення до суду з позовом, та вказав, що він неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 з усною вимогою повернути борг, та ОСОБА_2 запевнював, що поверне борг, але борг не повернув.

Не є підставою вважати перебігом строку позовної давності, звернення у жовтні 2015р. ОСОБА_3 до Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області про прийняття заходів щодо ОСОБА_2 щодо шахрайських дій по заволодінню коштами у розмірі 11525 доларів США.

Безпідставним є посилання позивача ОСОБА_3 і суду першої інстанції на те, що підчас допиту ОСОБА_2 у відділу поліції він нібито повністю визнав факт отримання грошей, оскільки ОСОБА_2 фактично не повністю визнавав факт отримання грошей та стверджував, що між ним та ОСОБА_3 мало місце здійснення фінансово-господарської діяльності, що не є безумовним визнанням отримання певної суми грошей в борг від ОСОБА_3

Відповідно до вимог п.п.1,2,3 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія вважає, що у задоволені позову ОСОБА_3 про стягнення боргу з ОСОБА_2 слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності для звернення з таким позовом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь держави судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 6640грн.33коп., оскільки ухвалою апеляційного суду від 20 січня 2017р. було відстрочено оплату судового збору до постановлення судового рішення апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2016р. скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3тейсель Єфімія Наумовича до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 Єфімія Наумовича судовий збір на користь держави в сумі 6640грн.33коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: В.А. Станкевич

ОСОБА_4