Справа № 521/2189/17
Провадження №2-о/521/119/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Янкул Г.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з заявою, в якій просить встановити юридичний факт, а саме факт поранення при виконанні службових обов'язків, пов'язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьби зі злочинністю, 29.08.2014 року на території Донецької області, в районі міста Іловайськ, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

У підтвердження своїх вимог заявник посилається на те, що 10.06.2014 року на підставі наказу Головного управління МВС України в Київській області від 10.06.2014 року №451 о/с його було призначено міліціонером батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець» та присвоєно спеціальне звання - старший прапорщик міліції. В період з 11.07.2014 року по 01.09.2014 року він безпосередньо виконував свої військові обов'язки.

Наказом Головного управління від 11.07.2014 року №1384 дск, його було відправлено у відрядження до м. Костянтинівка, Донецької області. 29 серпня 2014 року, під час виходу з оточення поблизу м. Іловайськ, Донецької області, колона, у складі якої він перебував, була обстріляна противником, в результаті чого він отримав черепно - мозкову травму, контузію головного мозку, що підтверджується відповідними довідками.

Таким чином, заявник вважає, що збройна агресія Російської Федерації проти України почалась 20.02.2014 року з незаконної анексії АР Крим та продовжилася у квітні 2014 року, коли озброєні бандитські формування, контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ, проголосили створення так названих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки», провівши у неконституційний спосіб. Вважає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомим, а тому не підлягають доказуванню, відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Зазначив, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації під час виконання військового завдання він отримав поранення 29.08.2014 року на території Донецької області, в районі міста Іловайськ. Просить встановити юридичний факт поранення при виконанні службових обов'язків, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заявник вважає, що встановлення даного факту можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку не передбачено законом. Встановлення цього факту буде породжувати юридичні наслідки у вигляді визнання його жертвою міжнародного збройного конфлікту та виникнення у нього права на справедливу компенсацію з Держави-агресора.

У судовому засіданні приймали участь представники заявника, які заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представники заінтересованих осіб не приймали участь у судовому засіданні, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені у встановленому законом порядку. Міністерство соціальної політики України подало до суду заяву, в якій просило розглядати справу без їх участі.

Суд, заслухавши пояснення представників заявника, дослідивши надані докази, вважає, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10.06.2014 року відповідно до витягу з наказу Головного управління МВС України в Київській області №451 о/с ОСОБА_1 було призначено міліціонером батальйону патрульної міліції особливого призначення «Миротворець».

15 жовтня 2014 року наказом Головного управління МВС України в Київській області №995 о/с від був призначений на посаду старшого інспектора міліції батальйону патрульної служби особливого призначення «Миротворець».

Наказом Головного управління від 11.07.2014 року №1384 дск, його було відправлено у відрядження до м. Костянтинівка, Донецької області. 29 серпня 2014 року, під час виходу з оточення поблизу м. Іловайськ, Донецької області, колона, у складі якої він перебував, була обстріляна противником, в результаті чого він отримав черепно - мозкову травму, контузію головного мозку, що підтверджується випискою з історії хвороби від 13.10.2014 року №1233, виданого лікарнею з поліклінікою ГУМВС України в Київській області.

Згідно акту про нещасний випадок від 08.12.2014 року №64, комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_2 отримав травму у вигляді ЗЧМТ, контузії головного мозку в період проходження служби в зоні АТО при виконані службових обов'язків пов'язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю.

13 березня 2015 року, згідно витягу з наказу ГУ МВС України в Київській області №143 о/с ОСОБА_2 було відправлено у запас.

30 березня 2015 року за висновками медико - соціальної експертної комісії травма, отримана під час виконання службових обов'язків, стала причиною встановлення третьої групи інвалідності, у зв'язку з втратою 60% професійної працездатності.

Так, 23.03.2016 року було проведено черговий огляд медико - соціальною експертною комісією, відповідно до якого було повторно встановлено третю групу інвалідності та Управлінням праці та соціального захисту населення в Малиновському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради видано посвідчення інваліда війни ІІІ групи серії Є №013443, яким передбачене право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Згідно Указу Президента України від 15.09.2015 року ОСОБА_2 було нагороджено медаллю «захисника Вітчизни», що підтверджується матеріалами справи.

Конституцією України визначено, що Президент України, як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Наведені положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України», Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Зокрема, як визначено в статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до статті 4 цього закону, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З врахуванням наведеного можна дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, 15 квітня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

В подальшому Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Верховною радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджено агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію АР Крим та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права.

Резолюція Парламентської Асамблеєю Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до АР Крим та м. Севастополь.

За приписами ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень, вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Таким чином, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 2 ст. 61 ЦПК України, не потребують доказуванню і суд не може відмовити у встановленні цього факту.

Крім того, рішеннями судів, а саме: Ленінського районного суду м. Кіровоград №405/845/17; Ленінського районного суду м. Кіровоград №405/8542/16-ц; Кіровського районного суду м. Кіровоград №404/6479/16-ц; Приморського районного суду м. Одеси №522/24739/16; Приморського районного суду м. Одеси №522/12926/16-ц; Приморського районного суду м. Одеси №522/14408/16-ц; Київського районного суду м. Одеси №520/7649/16-ц; Броварського міськрайонного суду Київської області №361/4340/16-ц; Рівненського міського суду Рівненської області №569/2650/17; Хмельницького міськарайонного суду Хмельницької області №686/23088/16-ц; Коростишівського районного суду Житомирської області №280/1372/16-ц; Попілянського районного суду Житомирської області №288/813/16-ц; Апеляційного суду Сумської області №591/3016/16-ц; цей факт встановлено і тому, на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються в суді та на думку суду є обов'язковими для суду, який розглядає справи.

Також суд враховує, що відповідно ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №766/6318/16-ц; Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №766/6368/16-ц та ухвал Апеляційного суду Сумської області №583/19/17; Апеляційного суду Хмельницької області №672/171/17; Апеляційного суду Одеської області №522/171/17 фактично роз'яснено судам першої інстанції про необхідність розглядати такі заяви про встановлення фактів по суті. А на думку суду з урахуванням того, що такі факти мають місце в наявності, при тому, що відповідно вимогам ст. 3 Конституції України, як норми прямої дії, згідно якої людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також ст.ст. 1, 6, 15 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», суд не може відмовити у встановленні такого факту.

За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід'ємне право на життя і здоров'я заявника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Факт отримання заявником поранення під час виконання обов'язку військової служби встановлений у визначеному законом порядку та підтверджений відповідними довідками та посвідченням, що наведені вище. Однак, виданими державними органами України документами не визначена чим був викликаний обов'язок заявника щодо захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Встановлення факту заявнику необхідне для звернення за допомогою до міжнародних гуманітарних організацій та реалізації права, у тому числі до Міжнародної Федерації Червоного Хреста.

Також суд вважає, що він не може відмовити заявнику в задоволенні його вимог з тих підстав, що порядок встановлення такого факту встановлений законом, тому, що порядок установлення причинного зв'язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) передбачений Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджений наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402, не законом, а підзаконним актом. А в ч. 2 ст. 256 ЦПК України вказано про те, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи викладене, а також те, що 29.08.2014 року на території Донецької області, в районі міста Іловайськ, Україна заявник отримав поранення при виконанні обов'язку військової служби пов'язаного з захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від збройної агресії Російської Федерації проти України, суд вважає за необхідне задовольнити заяву у повному обсязі. Таке рішення суду буде відповідати процесуальним та матеріальним нормам права, нормам справедливості, а також вимогам ст. 3 Конституції України, згідно якої людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 256-259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, при виконанні службових обов'язків, пов'язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьби зі злочинністю, 29.08.2014 року на території Донецької області, в районі міста Іловайськ, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десяти денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий