ухвала

іменем україни

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з орендної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з орендної плати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 липня 2008 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди № 1 нежитлового приміщення гаражів НОМЕР_1, після зміни нумерації НОМЕР_2, які розташовані в обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_1, членом якого він є. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4 зобов'язалася сплачувати орендну плату за користування гаражами у розмірі 2 000 грн на місяць. На порушення умов укладеного між сторонами договору з січня 2011 року відповідач перестала сплачувати орендну плату, у зв'язку із чим він звернувся до суду та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року було частково задоволено його позов до ОСОБА_4 й розірвано вищевказаний договір оренди, усунуто перешкоди у користуванні гаражами, зобов'язано відповідача звільнити та передати йому гаражі, а також стягнуто на його користь з ОСОБА_4 заборгованість з орендної плати, пеню, 3 % річних та індекс інфляції. Цим же судовим рішення було частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 та стягнуто на її користь з нього майнову шкоду у розмірі 33 313 грн 12 коп. На виконання вищевказаного рішення суду ОСОБА_4 передала йому гаражі лише 09 вересня 2015 року, про що було складено акт прийому-передачі приміщень та державним виконавцем було складено акт про те, що вимоги з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вищезазначеного рішення фактично виконані самостійно. Таким чином, з 30 липня 2014 року по 09 вересня 2015 року відповідач фактично продовжувала користуватися гаражами, проте орендну плату не сплачувала. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_4 заборгованість з орендної плати за 13 місяців у розмірі 26 000 грн (13 x 2 000 грн); інфляційні втрати за час прострочення грошового зобов'язання - 14 612 грн; пеню - 7 655 грн 43 коп.; а також 3 % річних - 846 грн 25 коп., а всього - 49 113 грн 68 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати у розмірі 26 000 грн, пеню - 7 655 грн 43 коп., 3 % річних - 846 грн 25 коп. та індекс інфляції - 14 612 грн, а всього 49 113 грн 68 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 16 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди № 1 нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав у користування ОСОБА_4 гаражі НОМЕР_1 (після зміни нумерації НОМЕР_2), що розташовані в АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 зобов'язалася сплачувати ОСОБА_3 орендну плату за користування гаражами у розмірі 2 000 грн на місяць.

Відповідно до п. 9.3 вказаного договору у випадку порушення орендарем строку сплати орендної плати, встановленого п. 3.2 договору, орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми сплаченої орендної плати за кожен день прострочення платежу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, розірвано договір оренди від 16 липня 2008 року № 1 нежитлових приміщень гаражів НОМЕР_1 (після зміни нумерації НОМЕР_2), розташованих в ОК АДРЕСА_1. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні вказаними гаражами, зобов'язано ОСОБА_4 звільнити та передати гаражі ОСОБА_3, а також стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати, пеню, 3 % річних та індекс інфляції. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з останнього на користь ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 33 313 грн 12 коп.

Відповідно до акта прийому-передачі приміщень від 09 вересня 2015 року орендар ОСОБА_4 передала орендодавцю ОСОБА_3 приміщення гаражів, які є предметом оренди за договором оренди нежитлових приміщень від 16 липня 2008 року № 1.

Згідно з актом державного виконавця державної виконавчої служби в Індустріальному районі від 09 вересня 2015 року виконавчий лист № 2/202/19/2014, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні гаражами виконано фактично самостійно.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірні приміщення гаражів були фактично передані орендодавцю 09 вересня 2015 року, то на його користь з орендаря підлягає стягненню заборгованість з орендної плати, інфляційні збитки, пеня за порушення зобов'язання та 3 % річних від простроченої суми.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи із того, що відповідно до ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються, отже з моменту розірвання рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2014 року договору оренди нежитлових приміщень від 16 липня 2008 року № 1 зобов'язання відповідача сплачувати орендну плату за умовами цього договору припинилися.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Частинами 1, 3 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Правові наслідки зміни або розірвання договору передбачені ст. 653 ЦК України.

Зокрема, відповідно до частин 2, 3 вказаної статті у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України зазначених положень закону не врахував, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не з'ясував, зокрема, чи набрало законної сили рішення суду про розірвання договору оренди нежитлових приміщень від 16 липня 2008 року № 1 та коли, й, відповідно з якого моменту припинилися зобов'язання сторін за цим договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик