Справа № 464/4322/16 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/1609/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника відповідача ЛМКП «Львівводоканал» ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та стягнути з ЛМКП «Львівводоканал» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 6254,38 грн. Зазначає, що відповідач при вирішенні питання щодо встановлення пільги на свої послуги позивачу безпідставно та помилково посилається на норми постанов КМУ №814 від 05.12.1994 року та №832 від 26.07.1996 року та ігнорує чинне законодавство України щодо прав ветеранів війни, оскільки згідно ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ЗУ «Про державний бюджет України» кошти на відшкодування пільг на комунальні послуги виділяютьсь з держаного бюджету. Зазначає, що відповідач упродовж 2005-2015р.р. намагався стягнути ніби то існуючий борг, здійснюючи постійний психологічний тиск та внаслідок нервово-психологічного перенапруження у апелянта стався гіпертонічний криз з ураженням судин головного мозку, що підтверджується численними виписками з стаціонарів медустанов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на п.3 ч.2 ст. 11, ст. 22, ст. 1166 Цивільного кодексу України, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у квартирі № 107 на вул. Білоцерківській, 2а у м.Львові, у яку відповідачем надаються послуги з водопостачання та водовідведення. Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та відповідачем виникали спори щодо вірності нарахування плати за надані послуги, які вирішувались у судовому порядку. Окремою ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 14.12.2006р. (яка набрала законної сили) було встановлено порушення відповідачем вимог законодавства при нарахуванні плати за надані послуги. Проте, позивачем не подано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий звязок між діями відповідача та понесенням витрат на лікування позивача, а відтак, в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди слід відмовити. Також, позивачем, всупереч вимог встановлених ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не подано суду жодних доказів, які б свідчили про заподіяння йому моральної шкоди, а тому в задоволенні вимоги про відшкодування такої слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Із змісту пояснень позивача у суді апеляційної інстанції та позовної заяви вбачається, що позивач звернувся в суд з даним позовом, у якому просив про стягнення матеріальної та моральної шкоди, що були йому спричинені відповідачем. Шкодою він вважає його захворювання на гіпертонію з ураженням судин головного мозку, яка призвела до розриву сітківки ока. Гіпертонія викликала підняття очного тиску та ускладнення глаукомою. Вказані захворювання він вважає були спричинені йому діями відповідача вчиненими як безпосередньо, так і через «колекторську контору». А саме відповідачем було нараховано йому незаконно борг за водопостачання та водовідведення без врахування положень закону щодо пільг інвалідів Великої Вітчизняної війни, що було встановлено судовим рішенням та відповідач всупереч цьому протягом тривалого часу намагався його змусити вказаний борг сплатити шляхом надіслання надзвичайно великої кількості письмових, а також телефонних звернень, у різний час доби, протягом тривалого періоду.

Матеріальна шкода це 6254,38 грн. витрат на лікування вказаних захворювань, придбання медикаментів та перебування на лікуванні у Одеському інституті ім. Філатова у 2013-12015 роках. Моральну ж шкоду у звязку з цим оцінив у 10 тис. грн.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення таких вимог позивача немає.

Дійсно, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, між сторонами мав місце спір з приводу нарахування відповідачем позивачу заборгованості за водопостачання та водовідведення (останнє нарахування у розмірі 1195,86 грн.). Такий виник внаслідок різного тлумачення сторонами норм законодавства, що стосується пільг з приводу нарахування плати за надання послуг з водопостачання та водовідведення інвалідам «Великої Вітчизняної війни» та членам їх сімей. При цьому спір вирішено на користь позивача та нарахування заборгованості визнано незаконним судовими рішеннями (ухвала апеляційного суду Львівської області від 2.04.2007 року у справі №22-692 а.с. 14-16, окрема ухвала Сихівського районного суду м.Львова від 14.12.2006 року у справі №2-5276 2006 а.с. 17, ухвала Верховного Суду України від 5.11.2007 року а.с. 18, ухвали Сихівського районного суду м.Львова від 28.11.2011 року, 19.08.2013 року та 26.11.2013 року а.с. 110-112 та рішення цього ж суду від 23.11.2015 року у справі №464/11695/14 а.с. 114-115). Крім цього, як вказано і представником відповідача вказаний борг після останнього судового рішення списано та у позивача такого фактично немає.

Слід вказати про те, що нарахування відповідачем згаданої заборгованості за надання послуг з водопостачання та водовідведення хоч і слід вважати таким, що суперечить вимогам закону, що встановлено судовими рішеннями не було голослівним та не слід вважати свавільним. Таке здійснювалось із помилковим, однак певним системним тлумаченням відповідачем норм законодавства, якого відповідач, що підтвердила і представник відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції притримується і на даний час, хоча і виконав рішення судів. При цьому вказане тлумачення було доведено до відома позивача у листах на його звернення, а також при викладенні своєї позиції відповідачем при розгляді цивільних справ.

Відстоювання своєї позиції, тлумачення вимог закону щодо нарахування плати за водопостачання та водовідведення позивачем у суді, всупереч існуючому тлумаченні цих же норм закону відповідачем та всупереч практиці нарахування плати відповідачем, що склалась на його підприємстві, що здійснювалось протягом тривалого часу не слід вважати обставинами, що заподіюють шкоду позивачу, а реалізацією своїх прав у порядку передбаченому законом.

Аналізуючи форму повідомлення відповідачем позивача про наявну заборгованість, що позивач вважає неприйнятною та такою що спричинила йому матеріальну та моральну шкоду, то колегія суддів вважає, що дійсно, форма на яку посилається позивач, а саме надзначна кількість повідомлень у письмовій формі (надзвичайно велика кількість протягом тривалого періоду) та телефонному режимі (близько 5 тисяч дзвінків у різні періоди доби) із безперервністю, слід вважати неприйнятною, такою що межує із кримінально караним діянням та такою, що може спричинити моральну шкоду у вигляді психологічного, нервового навантаження, хвилювання, спричинення стресу, переживань, втрати спокою, звичного ритму життя, тощо. Однак такі дії відповідача жодними доказами позивачем не доведені.

Вказана кількість звернень відповідача до нього (позивача) жодним чином не підтверджена. У матеріалах справи наявними є шість попереджень про наявність боргу за період з 2008 року по 2013 рік, що не слід вважати надмірним (а.с. 25-28). Решта листів відповідача позивачу є відповідями на звернення позивача (а.с. 19-21, 36).

Що стосується звернень, як вказує позивач «колекторської компанії» ТзОВ «Укрфінанси», від імені відповідача, як його представника, то таких у письмовій формі у матеріалах справи наявно теж лише сім (а.с. 29-35), що теж не слід вважати надмірним та таким, що порушує права позивача. Крім цього, відповідач будь-які стосунки із вказаною компанією заперечує та, як вказала представник відповідача між ними жодних угод, зокрема, і що стосується питання згаданого боргу позивача, не укладалось та відповідач не уповноважував їх діяти від свого імені. Позивачем протилежного не доведено.

Крім цього, позивачем не надано жодних доказів здійснення до нього телефонних дзвінків чи то працівників відповідача чи будь-яких інших осіб від його імені, тим більше у наведеній ним кількості.

При цьому позивач на жодні докази на підтвердження згаданих обставин не вказував та клопотань про витребування таких не заявляв.

Що стосується захворювання позивача, то дійсно позивачем представлено та у матеріалах справи наявні ряд копій документів, що свідчать про придбання ліків, проходження консультацій та отримання медичних послуг у медичних закладах (а.с. 37, 40-41, 43, 59), однак жодних доказів про те, що такі придбані позивачем у звязку із захворюваннями, про які він вказує, як перенесені ним у матеріалах справи немає.

Окрім цього, навіть при наявності захворювань у позивача, про які він вказує, хоча доказів наявності таких він не представив, ним не доведено, що такі виникли чи хоча б могли бути спричинені діями відповідача та якими саме.

Зважаючи на вказане слід вважати позовні вимоги такими, що не підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, безпідставними та такими, що вірно не були задоволені судом першої інстанції.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги теж слід вважати необґрунтованим та саму скаргу відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_4