Справа № 171/2089/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року Апостолівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Чумак Т.А.

за участю секретаря Жандарук В.В.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Апостолове Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання майна сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання будинку, що розташований в м. Апостолове по вул. Тітова, 24, Дніпропетровської області, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним з подружжя права власності на ? частину вказаного будинку. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 10.10.2003 року по вересень 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У 2006 році вони придбали спірний будинок за спільні кошти, при цьому право власності на будинок було оформлено на імя відповідача. 03.09.2015 року він повернувся додому з відрядження, але не зміг попасти до будинку, так як відповідач змінила замки та пояснила, що він не має права на будинок в звязку з придбанням будинку за її власні кошти. Враховуючи, що кошти для придбання будинку були спільними, просить позов задовольнити.

В ході судового розгляду позовні вимоги були уточнені. Позивач також просить визнати недійсним на підставі удаваності угоди договір дарування квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, укладений 27.02.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнати дійсною угоду купівлі-продажу вказаної квартири, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним з подружжя право на ? частину вказаної квартири. В обґрунтування даних вимог позивач зазначив, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони також придбали вищевказану квартиру, але з метою зменшення витрат на оформлення угоди було оформлено угоду дарування, хоча фактично квартира була куплена за їх спільні кошти, тому вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя і кожен зі сторін має право на ? частку вказаної квартири.

Відповідачем подано заперечення на позов, в якому зазначено, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про визнання договору дарування квартири удаваним, тому просить застосувати позовну давність до вказаної вимоги.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Також пояснив, що з відповідачем він перебував у шлюбі з 10.10.2003 року, до реєстрації шлюбу вони проживали разом близько 1 року. У них були кошти, які їм подарували на весілля, крім того, він займався підприємницькою діяльністю, тому вони вирішили придбати квартиру. Всіма питаннями щодо придбання квартири займалися відповідач та її мати, після придбання спірної квартири в ній проживала бабуся відповідачки, яка проживає там і по цей день. Квартиру було придбано приблизно за 600-700 доларів США, точно не памятає зі сплином часу. Про те, що під час придбання квартиру було оформлено договір дарування, а не купівлі-продажу, він дізнався в ході розгляду даної справи. ОСОБА_5 не могла подарувати їм квартиру, оскільки вона не являється родичкою, з нею він познайомився в звязку з продажем квартири. Факт отримання ОСОБА_5 коштів можуть підтвердити її родичі, які за нею доглядали після продажу квартири. Будинок з відповідачем вони також придбали за спільні кошти в період шлюбу, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки квартира та житловий будинок були придбані сторонами в період шлюбу за спільні кошти, але після припинення шлюбних відносин відповідач позбавила житла позивача. Про укладення договору дарування квартири позивач не знав та вважав, що оформлено угоду купівлі-продажу квартири, тому позивач не пропустив строк звернення до суду з вимогою про визнання договору удаваним.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила, що спірна квартира не купувалася, а була їй подарована. З ОСОБА_5 вона не була знайома, але бачила її, так як ОСОБА_5 проживала в одному підїзді з її мамою ОСОБА_6, яка доглядала за ОСОБА_5, і коли ОСОБА_5 вирішила поїхати до своїх дітей, то вирішила подарувати належну їй квартиру її матері ОСОБА_6 Оскільки у її матері було житло, то вирішили, що ОСОБА_5 подарує квартиру їй. Позивач був обізнаний про дарування квартири, а тому вона не визнає позовні вимоги в даній частині, так як квартира була їй подарована, а не придбана за спільні кошти, крім того, позивач пропустив строк звернення до суду. Вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного будинку, що розташований в м. Апостолове по вул. Тітова, 24, не визнає, вважає вказаний будинок особистою власністю. Пізніше позовні вимоги в даній частині визнала та не заперечує проти їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечує проти позову, оскільки позивач знав про укладення саме договору дарування квартири, а тому пропустив строк звернення до суду, в звязку з чим просить застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити в позові в даній частині. Крім того вважає, що позивачем не доведено, що квартира була продана, тому вважає позовні вимоги в даній частині необґрунтованими. З іншими позовними згоден та не заперечує проти їх задоволення.

Суд, заслухавши сторони та їх представників сторін, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 10 жовтня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого 10.10.2003 року відділом РАЦС Апостолівського РУЮ.

На підставі рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

13.03.2006 року відповідач ОСОБА_3 придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вул. Тітова, 24, Дніпропетровської області, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 205. 15.03.2006 року вказаний будинок зареєстровано в КП «Апостолівське БТІ». Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 13.03.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.03.2006 року.

Враховуючи ту обставину, що вищевказаний будинок сторонами придбано за час перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, їх частки у спільній власності є рівними і кожна із сторін має право власності на ? частку вищевказаного майна.

Заперечення відповідача щодо визнання спірного будинку спільним майном подружжя суд не бере до уваги, оскільки відповідачем в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано докази на підтвердження факту придбання спірного будинку за власні кошти.

Також судом встановлено, що на підставі договору дарування від 27.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 416, ОСОБА_8, яка діяла за дорученням ОСОБА_5, подарувала, а ОСОБА_3 прийняла безоплатно дарунок квартиру, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області. Вказана обставина підтверджується службовою копією справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, витребуваної з Криворізької філії державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_5 померла 09.01.2006 року, тому провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито.

Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні свідчення.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона являється матірю відповідачки, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, у вказаному будинку по сусідству раніше проживала ОСОБА_5 разом зі своєю старшою донькою ОСОБА_9. Вона з ними спілкувалася, купувала продукти, доглядала за собаками. ОСОБА_9 запропонувала своїй матері ОСОБА_5 подарувати квартиру їй, оскільки вона добра людина, на що ОСОБА_5 погодилася, але вона повідомила, що у неї є квартира і попросила оформити договір дарування на її доньку ОСОБА_3 На вказану пропозицію ОСОБА_5 погодилася і надала їй довіреність для оформлення договору дарування. Квартиру у ОСОБА_5 ніхто не купував, бо у них ні в кого не було коштів. Про оформлення договору дарування квартири позивач знав, бо її донька показувала йому договір.

З пояснень свідка ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_5 бабуся його дружини, бабуся проживала разом зі своєю старшою донькою ОСОБА_9 по вул. Леніна, 4. Бабуся та т. ОСОБА_9 були похилого віку та потребували догляду, тому родичі з боку дружини вирішили, що доглядати бабусю та т. ОСОБА_9 буде менша донька ОСОБА_11, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 у власному будинку. Також йому відомо, що всі родичі домовилися, що ОСОБА_5 продасть належну й квартиру та передасть кошти від продажу ОСОБА_11, яка буде доглядати матір та сестру. В подальшому квартира була продана, а ОСОБА_5 зі своєю донькою ОСОБА_9 переїхали в село до ОСОБА_11 Зі слів дружини йому відомо, що квартира була продана за 600 доларів США.

01.12.2017 року на адресу суду надійшла письмова заява ОСОБА_11, в якій остання зазначила, що ОСОБА_5 являється її матірю, яку вона доглядала до дня її смерті 08.01.2006 року. Квартира, в якій проживала її мати із сестрою ОСОБА_9 в м. Апостолове по вул. Леніна, 4/4, була продана відразу після переїзду матері до неї. Гроші в сумі 600 доларів США вона отримала від ОСОБА_3. З метою спрощення витрат у нотаріуса було оформлено довіреність на дарування квартири.

На підтвердження родинних відносин з ОСОБА_5 ОСОБА_11 надала копію паспорту, копію свідоцтва про народження та копію свідоцтва про одруження.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме (правова позиція Верховного Суду України, викладена в рішенні № 6-133цс12 від 14.11.2012 року).

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.25, п.28) за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Таким чином, суд приходить до висновку про удаваність договору дарування від 27 лютого 2004 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що діяла за дорученням ОСОБА_5, так як на підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановлено факт продажу ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_8, належної їй квартири, що розташована в м. Апостолове по вул. Леніна, 4/4, відповідачу ОСОБА_3 за 600 доларів США, оскільки воля ОСОБА_5 не була направлена на безоплатне передання належної їй квартири ОСОБА_3, тобто встановлено факт вчинення договору купівлі продажу спірної квартири, який було приховано шляхом вчинення договору дарування. Правовідносини щодо вчинення правочину купівлі-продажу регулюються главою 54 підрозділу 1 розділу ІІІ ЦК України.

Суд приходить до вказаного висновку, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не була знайома з ОСОБА_5, що підтвердила відповідач в судовому засіданні, ОСОБА_5 не мала наміру дарувати квартиру ОСОБА_3, що також підтвердила відповідач та свідок ОСОБА_8, письмовими доказами підтверджується факт проведення оплати ОСОБА_3 в рахунок придбання спірної квартири, тоді як договір дарування є безоплатним договором.

Враховуючи ту обставину, що спірна квартира придбана відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачем, суд приходить до висновку, що вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін, їх частки у спільній власності є рівними і кожна із сторін має право власності на ? частку вищевказаного майна.

Суд критично оцінює пояснення свідка ОСОБА_8 в частині оформлення саме договору дарування спірної квартири та відхиляє їх, оскільки вказані пояснення спростовані поясненнями свідка ОСОБА_10, письмовою заявою ОСОБА_11, службовою копією справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири.

Відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог про визнання договору дарування удаваним.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

До окремих видів вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини 3,4 статті 258 ЦК).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушил а. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2,3 ст.261 ЦК).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки позивач зазначив, що про укладення відповідачем договору дарування квартири він дізнався після припинення шлюбних відносин восени 2015 року, а відповідачем в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано доказів на спростування вказаної обставини.

З відповідача на користь позивача у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по справі, а саме судовий збір в сумі 1051,21 грн., витрати на послуги КП «Апостолівське БТІ» - 930, 12 грн.

Крім того, позивачем сплачено 5512 гр. за надання правової допомоги за складання позовної заяви, консультації та збір документів. Факт проведення оплати підтверджується довідкою до договору про надання правової допомоги від 07.09.15 року, виданою 14.06.2016 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.06 року № 590 (зі змінами) граничний розмір компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних справ, не може перевищувати суму, яка обчислюється виходячи з того, що особі, на користь якої ухвалено судове рішення, виплачуються витрати на правову допомогу в розмірі 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи.

Враховуючи, що позивачу адвокатом ОСОБА_2 надана правова допомога, за яку позивачем сплачено 5512 грн., вказана сума компенсації підлягає стягненню на користь позивача у відповідності до вимог Постанови КМУ від 27.04.06 року № 590.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,213,215 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вулиця Тітова, № 24, Дніпропетровської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вулиця Тітова, № 24, Дніпропетровської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вулиця Тітова, № 24, Дніпропетровської області.

Визнати удаваним договір дарування квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, укладений 27 лютого 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що діяла за дорученням ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 416.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, укладений 27 лютого 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що діяла за дорученням ОСОБА_5.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по справі: судовий збір в сумі 1051,21 грн., витрати на послуги КП «Апостолівське БТІ» - 930, 12 грн., витрати на правову допомогу в сумі 5512 грн., всього в сумі 7493,33 грн.

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Дніпропетровської області через Апостолівський районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.А.Чумак