Провадження № 2/127/1060/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, суд

встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Позов мотивовано тим, що 23.02.2014 р. помер син позивачів- Грінзайд ОСОБА_3. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на його частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Іншими співвласниками вказаної квартири є позивачі, які у відповідності до приписів Цивільного кодексу України прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 З метою отримання свідоцтва про право на спадщину позивачі звернулись до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, яка відмовила у оформленні спадкових прав через неможливість визначення складу спадкового майна. З урахуванням наведеного, позивачі просять визначити, що частка ОСОБА_6, який помер 23.02.2014 в праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/4. Визнати за позивачами право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7, а саме визначити за ОСОБА_1 частку у розмірі 3/8, за ОСОБА_2 у розмірі 5/8.

21.11.2016 представник позивачів подала до суду уточнену позовну заяву, згідно якої просить визнати, що частка ОСОБА_7, який помер 23.02.2014року в праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Вінниця ,вул. Келецька, 59/53 становила ? частку. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7, який помер 23.02.2014року.

В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні при винесені рішення покладалась на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть № 156-14-007960 від 24.02.2014 помер ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на частку квартири АДРЕСА_3.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 22.04.1993р., квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про право спадщину за законом серії ААМ № 081569 від 28.04.1998 р. спадкоємцем ОСОБА_9 є ОСОБА_2, у звязку з чим право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5 перейшло ОСОБА_12 (а.с.15).

Відтак співвласниками квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2017 року встановлено факт того, що ОСОБА_1, 10.12.1952р.н. належить свідоцтво про право власності на житло, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Келецька, 59/53, яке видано виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів згідно Рішення №282 від 22.04.1993року.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В свою чергу відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦКУ, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно довідки житлово-експлуатаційної контори № 7 в квартирі АДРЕСА_7 постійно проживали ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 який 04.03.2014року вибув (а.с 17)

Таким чином, оскільки позивачі, як спадкоємці постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявили про свою відмову від спадщини, то вони вважаються такими, що прийняли спадщину.

В подальшому, бажаючи отримати свідоцтво про право на спадщину на частку квартири, яка належала померлому ОСОБА_8 позивачі звернулись до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 Згідно відповіді № 199/01-16 від 07.10.2016, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва, у звязку з неможливість встановлення з правовстановлюючого документу частки в праві власності на квартиру, яка належала ОСОБА_7О.(а.с 18)

Норма ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За змістом ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Як вбачається з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачає, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

При ухваленні рішення суд бере також до уваги правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріплену в п. 3.4. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, де зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: «Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила 1/2».

Враховуючи вищезазначені положення законодавства, оскільки частка у квартирі, яка належала померлому ОСОБА_13 на праві спільної сумісної власності на даний час не визначена, а не визначення часток не дає можливості позивачам реалізувати своє право на спадкування, суд вважає за необхідно встановити, що розмір частки померлого ОСОБА_13 у спільній сумісній власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 становить 1/4.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до змісту ст. 1216 ЦК України, у разі спадкування права та обов'язки спадкодавця переходять до спадкоємців.

Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В силу вимог ст. 182 ЦК України, а також ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р. Про затвердження тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно слідує, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється лише за умови наявності правовстановлюючих документів.

Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права виникають із дій осіб, що передбачені актами, цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання або оспорювання і у випадку невизнання права особи, вона згідно вимог ст. 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права особи є визнання такого права.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7, який помер 23.02.2014року.

За клопотанням позивачів, суд вважає за доцільне судові витрати залишити за ними.

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 355,357,368,372,1226,1261,1268 ЦК України,постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», керуючись ст. ст. 10, 11,60, 88,212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визначити, що частка ОСОБА_7, який помер 23.02.2014року, в праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 становила 1/4.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7, який помер 23.02.2014року.

Судові витрати залишити за позивачами.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: