Номер провадження: 22-ц/785/7480/17
Номер справи місцевого суду: 500/7577/15-ц
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

28 грудня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди та уточнивши підстави своїх позовних вимог, просили суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди на користь кожного по 25 000 грн (т. 1, а.с. 3-10, 234-239).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд відмовив (т. 2, а.с. 175-177).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 28 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду апеляційну скаргу, яку 14 серпня 2017 року доповнили. Так, апелянти вказують, що суд першої інстанції ухваливши оскаржуване рішення неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинами справи. Тому, апелянти просять скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити (т. 2, а.с. 179-180).

В судовому засіданні апелянт та її представник апеляційну скаргу підтримали. За клопотанням сторони в судовому засіданні оголошувалась перерва та надавалась можливість ознайомитись з матеріалами справи стороні позивача.

Відповідач в судові засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, подав заперечення та заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, виходив з того, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки у даних випадках мала місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, крім того, суд першої інстанції вказував, що спірні звернення відповідача мають критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 08 вересня 2015 року відповідач письмово звернувся із заявою до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, яка була зареєстрована 17 вересня 2015 року за № П-1718, в якій відповідачем було зазначений текст наступного змісту: «в помещении, принадлежащем гражданке ОСОБА_2 ведутся строительно-разрушительные работы наемными варягами...», «В работы входит взлом существующих внутренних и наружных стен дома, что не исключено повреждение несущих конструкций жилого дома», «Я, как житель квартиры этажом выше, вместе с другими жителями вышестоящих квартир обеспокоен варварским разрушением стен дома...», «На мои прямые требования ко всем учасникам погрома». Цією ж заявою відповідач ОСОБА_4 просив зупинити діючі роботи та письмово його повідомити чи надавався відповідний дозвіл на проведення відповідних робіт тощо (т. 1, а.с. 23). Окрім цього, 05 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_4 письмово звернувся із заявою до Ізмаїльського МВ УМВС України в Одеській області (реєстраційний номер П-848 від 06 листопада 2015 року), в якій ОСОБА_4 зазначив таке: «Прошу открыть криминальное производство по факту хищения информационных данных Измаильского медицинского центра центральной больницы с отдела регистратуры больного ОСОБА_5 врачом неврологом ОСОБА_6 ...» (т. 1, а.с. 57, 60, 244).

Конституцією України, а саме ст. 68 встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. В ст. 32 Конституції зазначається, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до положень ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Таким чином, позивачі, вважаючи, що їх права були порушені, звернулися до суду з відповідним позовом та просили стягнути з відповідача на їх користь 50 000 тис. грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої неправдивими та образливими твердженнями, що містилися в зверненнях відповідача до відповідних державних органів.

Разом з тим, пленум Верховного суду України в п. 15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності(неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся з відповідними заявами до державних органів - Департаменту Державної Архітектурно-Будівельної інспекції в Одеській області та Ізмаїльського МВ УМВС України в Одеській області, на спростування окремих цитат з яких, позивачі і звернулись до суду. Проте, як слушно вказав суд першої інстанції, статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Крім цього, пунктом 16 постанови Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року, в контексті ст. 40 Конституції роз'яснено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Конституційний Суд України своїм рішенням від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 за конституційним зверненням ОСОБА_7 роз'яснив, що відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55), питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України «Про звернення громадян», який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг, згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України «Про звернення громадян» передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб, що, зокрема, встановлено і Законом України «Про державну податкову службу в Україні». З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Тобто, з врахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно зробив висновок, що відповідач в справі - ОСОБА_4, скористався наданими йому конституційними правами та реалізував їх звернувшись до органів державної влади з відповідними заявами, оскільки між ним та позивачами виник конфлікт щодо здійснення будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 23).

Окрім того, вирішуючи спір між сторонами, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що в п. 19 постанови Верховного суду України в своїх постанові № 1 від 27 лютого 2009 року зазначається, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Що стосується оціночних суджень, то вимога щодо їх спростування, є нездійсненою, оскільки протилежне є порушенням самої свободи поглядів - основної частини права, гарантованого ст. 10 Конвенцій (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії"). Судам слід оцінити, чи є поширене висловлювання суб'єктивною оцінкою реальних фактів, подій і чи подано воно у формі, яка адекватно, недвозначно характеризує суб'єктивний характер судження, або викладена у формі категоричного висновку, якоїсь оцінки певних фактів, які при судовому розгляді виявилися помилковими.

Фактично, у вказаних зверненнях відповідачем було висловлено оціночні судження, проте якщо наявність фактів можна довести, то правдивість оціночних суджень не можна. При цьому, як роз'яснив вищевказаний Пленум якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Брутальна, принизлива та/або непристойна форма звернення у проаналізованих зверненнях відсутня.

Таким чином, проаналізувавши положення діючого цивільного законодавства, роз'яснення Верховного суду та Конституційного суду України, в контексті встановлених обставин справи, зважаючи на те, що звернення відповідача містять відомості оціночного характеру, в зв'язку з чим недостовірність або неправдивість яких в судовому засіданні не підлягає встановленню, а також враховуючи доводи апеляційної скарги, які не спростували вірних по суті висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін на підставі ст. 308 ЦПК України. Одночасно, колегія суддів звертає увагу сторони апелянта на те, що положеннями статті 277 ЦК України передбачено право особи на відповідь, у тому випадку, якщо у сторони є підстави вважати, що оціночні судження порушили їх права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко

Р.Д. Громік

14.12.2017 року м. Одеса