Єдиний унікальний номер 227/3913/16-ц Номер провадження 22-ц/775/572/2017
Головуючий у 1 інстанції Хоменко Д.Є.
Доповідач Груіцька Л.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Груіцької Л.О.,

суддів: Никифоряка Л.П.,Новікової Г.В.,

секретар Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, та доповнивши його у грудні 2016 року, посилався на те, що з 02.08.1999 року по 10.03.2016 року працював респіраторником 5-го розряду 1 - го взводу 10-го воєнізованого гірничорятувального загону в м. Мирноград Донецької області.

27.10.2015 року він, відповідно до укладеного договору між 10-м воєнізованим гірничорятувальним загоном в м. Мирноград Донецької області та Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» про постійне та обовязкове аварійно-рятувальне обслуговування обєктів Державного підприємства «Вугільної компаніі»Краснолиманська», виконував роботи у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» де і стався нещасний випадок, за результатами якого був складений акт по формі Н-1 №11 від 29.04.2016 року та акт проведення розслідування групового нещасного випадку по формі Н-5 від 29.04.2016 року.

Згідно акту Н-1 причиною нещасного випадку є незадовільний стан виробничого середовища (перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих виробничих факторів).

Посилаючись на норми Закону України «Про охорону праці», Кодекс законів про працю України, вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду у сумі 50000 грн., яку відповідач у добровільному порядку відмовився йому сплатити.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року у задоволенні його позовних вимог йому було відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Будь- яких обґрунтувань з цих доводів суду не надав.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1- ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та представник відповідача - Державного підприємства «Вугільна компанія»Краснолиманська», не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать телефонограми від 06 квітня 2017 року за №№ 1347,1348, зареєстровані в Журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області ( а.с.95-96). Суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність ( а.с.97-99).

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно акту №11 форми Н-1, про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 29.04.2016 року, 27.10.2015 року о 17годині 55 хвилин стався нещасний випадок на виробництві ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», позивач ОСОБА_1 є потерпілим відповідно до акту та є працівником Десятого воєнізованого гірничорятувального загону, який в свою чергу обслуговував ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська».

Відповідно до акту форми Н-5 проведення розслідування (спеціального розслідування) групового нещасного випадку (аварії) від 29.04.2016 року встановлено, що 27.10.2015 року близько о 17 годині 55 хвилин на підземній базі з боку вентиляційного хідника першої західної лави за скидової частини пл. l3 почувся хлопок, внаслідок якого деформувалися вентиляційні двері підземної бази та піднявся пил. Причиною настання нещасного випадку є незадовільний стан виробничого середовища (перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих виробничих факторів). Організаційні причини настання нещасного випадку є порушення трудової і виробничої дисципліни у частині невиконання посадових обов'язків головним інженером, заступником головного інженера, заступником директора з охорони праці, начальником дільниці ВТБ ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська».

Як вбачається з копій довідок про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, серії 10 ААА №124728 та МСЕК серії АВ 0591843, ОСОБА_1 18.02.2016 року встановили ІІІ групу інвалідності, ступінь втрати працездатності складає 40 %.

Випискою з історії хвороби № 7857 міської лікарні № 3 опікового відділення м. Краматорськ, встановлено наступний діагноз, комбінована травма: опік полум'ям ІІА-ІІБ ступені голови, шиї, рук S=12% п.т. Опік верхніх дихальних шляхів ІІ-ІІІ ступені. Легка опікова хвороба. Баротравма. Рублені рани голови. ВЗЧМТ. Струс головного мозку. Забій грудної клітки зліва (травма виробнича від 27.10.2015 року). Такий самий діагноз підтверджується іншими медичними довідками, які маються в матеріалах справи.

Відповідно до копії трудової книжки видно, що 10.03.2016 року позивач був звільнений у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, яке перешкоджає продовженню виконання робіт, згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що законодавство про працю в частині соціального захисту поширюється на особовий склад ДВГРС тільки у міжаварійний період, оскільки при ліквідації аварій служба виконує завдання визначені її повноваженнями, а тому ризик пошкодження здоров'я у цей період є прямим наслідком виконання особовим складом покладених на нього функціональних обов'язків та не залежить від дотримання роботодавцем норм трудового законодавства щодо охорони праці.

Відповідач, який не є роботодавцем позивача не може відповідати за дотримання в період аварійної ситуації норм трудового законодавства відносно позивача, оскільки ризик пошкодження здоров'я позивачем є складовою його професійних обов'язків.

Законодавчо визначено, що аварія - це небезпечна подія техногенного характеру, що спричинила ураження, травмування населення або створює на окремій території чи території суб'єкта господарювання загрозу життю або здоров'ю населення та призводить до руйнування будівель, споруд, обладнання і транспортних засобів, порушення виробничого або транспортного процесу чи спричиняє наднормативні, аварійні викиди забруднюючих речовин та інший шкідливий вплив на навколишнє природне середовище (п.4 ч.1 ст.2 Кодексу цивільного захисту України від 2 жовтня 2012 року № 5403-VI)

Тобто, у даних правовідносинах (між професійним рятувальником і підприємством на якому він ліквідує аварію) відсутні підстави цивільної відповідальності відповідача (неправомірна поведінка суб'єкта, негативні наслідки такої поведінки, вина суб'єкта, зв'язок між неправомірною поведінкою і наслідками), так як сама подія аварії, як правило, є непередбачуваною для підприємства і не завжди має своєю причиною «людський фактор»(дії людини).

Положення ст.237-1 КЗпП України, визначають обов'язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, ризик пошкодження здоров'я, який є складовою належного виконання працівником службових обов'язків, та отримання такого ушкодження при ліквідації аварійної ситуації, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України.

Такі висновки суду є правильними.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовуючи моральну шкоду посилався на ст.237-1 КЗпП України, Закон України «Про охорону праці», Цивільний Кодекс України.

Між тим, правовідносини у сфері гірничорятувальних робіт регулюються декількома нормативно-правовими актами, зокрема Гірничим Законом України, Законом України «Про охорону праці», Кодексом цивільного захисту України, Положенням про Державну воєнізовану гірничорятувальну службу у вугільній промисловості, затверджену Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 19.10.2012 №815 (далі - Положення про ДВГРС), Положенням про проходження служби основним особовим складом Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики України №25 від 22 січня 2002 року (далі - Положення про проходження служби ДВГРС), Уставами, затвердженими центральними органами виконавчої влади та положеннями про окремі структурні підрозділи гірничорятувальної служби тощо.

Відповідно до п.1.1, п.2.1. «Положення про Державну воєнізовану гірничорятувальну службу у вугільній промисловості», Державна воєнізована гірничорятувальна служба у вугільній промисловості України - державна спеціалізована (воєнізована) аварійно-рятувальна служба (далі - ДВГРС), яка здійснює в установленому порядку обслуговування гірничих підприємств незалежно від форм власності в період їх будівництва, реконструкції, експлуатації, ліквідації або консервації. Основними завданнями ДВГРС є: проведення аварійно-рятувальних робіт під час виникнення надзвичайних ситуацій; ліквідація надзвичайних ситуацій та окремих їх наслідків; виконання робіт із запобігання виникненню та мінімізації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру та щодо захисту від них працівників та територій підприємств; захист навколишнього природного середовища та локалізація зони впливу шкідливих і небезпечних факторів, що виникають під час аварій та катастроф.

Пункт 4.1 Положення про ДВГРС передбачає, що до складу ДВГРС входять Центральний штаб, воєнізовані гірничорятувальні загони, які є професійними гірничорятувальними підрозділами, та підприємство з ремонту і технічного обслуговування аварійно-рятувальних засобів, розроблення та виробництва їх окремих зразків.

Пунктом 4.40. Положення про ДВГРС визначено, що порядок проходження служби оперативним особовим складом, особливості праці та відпочинку і перелік посад, які належать до рятувальників, встановлюються статутом про проходження служби основним особовим складом ДВГРС, що затверджується Міністерством енергетики та вугільної промисловості України.

Відповідно до п.5.1 Положення про проходження служби ДВГРС, трудовим законодавством України про працю, Уставами, затвердженими центральним органом виконавчої влади та цим положенням регулюються трудові взаємовідносини в підрозділах ДВГРС тільки у міжаварійний період.

Згідно з п.4.6 зазначеного Положення усі дії оперативного складу, до якого відповідно до п.2.4 відноситься респіраторник, в режимі надзвичайних ситуацій регламентуються статутом ДВГРС з організації і ведення гірничорятувальних робіт. Порядок несення служби в професійних підрозділах у цей період визначається командиром загону, виходячи з наявних у його розпорядженні оперативних сил і засобів для ведення аварійно-рятувальних робіт та створення найбільш прийнятних умов для відпочинку оперативного особового складу.

Отже, з аналізу зазначених нормативно правових актів видно, що законодавство про працю в частині соціального захисту поширюється на особовий склад ДВГРС тільки у міжаварійний період, оскільки при ліквідації аварій служба виконує завдання визначені її повноваженнями, а тому ризик пошкодження здоров'я у цей період є прямим наслідком виконання особовим складом покладених на нього функціональних обов'язків та не залежить від дотримання роботодавцем норм трудового законодавства щодо охорони праці.

Крім того, відповідач, який не є роботодавцем позивача не може відповідати за дотримання в період аварійної ситуації норм трудового законодавства відносно позивача, оскільки ризик пошкодження здоров'я позивачем є складовою його професійних обов'язків.

Законодавчо визначено, що аварія - це небезпечна подія техногенного характеру, що спричинила ураження, травмування населення або створює на окремій території чи території суб'єкта господарювання загрозу життю або здоров'ю населення та призводить до руйнування будівель, споруд, обладнання і транспортних засобів, порушення виробничого або транспортного процесу чи спричиняє наднормативні, аварійні викиди забруднюючих речовин та інший шкідливий вплив на навколишнє природне середовище (п.4 ч.1 ст.2 Кодексу цивільного захисту України від 2 жовтня 2012 року № 5403-VI).

Тобто, у даних правовідносинах (між професійним рятувальником і підприємством на якому він ліквідує аварію) відсутні підстави цивільної відповідальності відповідача (неправомірна поведінка суб'єкта, негативні наслідки такої поведінки, вина суб'єкта, зв'язок між неправомірною поведінкою і наслідками), так як сама подія аварії, як правило, є непередбачуваною для підприємства і не завжди має своєю причиною «людський фактор»(дії людини).

Положення ст.237-1 КЗпП України, визначають обов'язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, ризик пошкодження здоров'я, який є складовою належного виконання працівником службових обов'язків, та отримання такого ушкодження при ліквідації аварійної ситуації, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України.

Вказана правова позиція викладена у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2012 року, справа №6-45189св11.

Ухвалюючи рішення про з відмову у задоволенні позову суд першої інстанції послався саме на ці положення законодавства, врахував їх, та вірно встановивши фактичні обставини справи, застосував закон, який підлягає застосуванню до встановлених правовідносин, а тому такі висновки суду є законними і обґрунтованими, з цих підстав апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянта у частині порушення судом норм матеріального та процесуального права .

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.О.Груіцька

Судді: Г.В. Новікова

ОСОБА_3