ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання особи такою, що неналежно виконала свої зобов'язання та зобов'язання відшкодувати збитки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, яким мотивувала тим, що у вересні 2014 року вона шляхом спілкування за допомогою мережі Інтернет, замовила пошив чобіт вартістю 5 000,00 грн.

22 вересня 2014 року позивач перерахувала 2 587,00 грн на банківську картку на ім'я ОСОБА_6.

13 жовтня 2014 року позивачем було перераховано решту грошових коштів, а 14 жовтня 2014 року вона, позивач, отримала через відділення підприємства «Нова пошта» № 14 замовленні чоботи, однак чоботи виявилися замалі, про що вона відразу повідомила представника відповідача з вимогою виправити недолік.

Після повернення взуття виробнику, недоліки не були усунуті, тому позивач просила суд визнати відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 стороною договору, який неналежно виконав свої зобов'язання та зобов'язати останнього відшкодувати завдані збитки в сумі 5 900,00 грн, з яких 5 000,00 грн - вартість чобіт, а 900,00 грн - нарахована пеня.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року, в позові відмовлено в повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності факту укладення позивачем договору з відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем доведено наявність правовідносин між нею та відповідачем, а також щодо підтвердження нею факту проведення оплати за придбаний товар з недоліками, не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 02 вересня 2014 року позивачка у мережі Інтернет вела переписку щодо виготовлення пари чобіт з особою на ім'я ОСОБА_6.

19 вересня 2014 року через мережу Інтернет ОСОБА_4 зробила замовлення на виготовлення чобіт вартістю 5 000,0 грн. Викладене стверджується роздруківкою переписки позивачки у телефонному додатку «Viber».

Твердження позивачки про те, що 22 вересня 2014 року вона здійснила перерахунок частини вартості чобіт на банківську картку на ім'я ОСОБА_6 в розмірі 2 587,0 грн, а 13 жовтня 2014 року перерахувала залишок вартості чобіт на ту ж саму банківську карту на ім'я ОСОБА_6 є недоведеними, а матеріали справи не містять квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про оплату, на які вказує позивач.

Також судами установлено, що 14 жовтня 2014 року ОСОБА_4 через відділення підприємства «Нова пошта» № 14 отримала від приватної особи ОСОБА_5 чоботи, однак, як пояснила позивач в судовому засіданні, отримані чоботи виявилися замалі, в зв'язку з чим 15 жовтня 2014 року вона повернула їх.

24 жовтня 2014 року позивачка знову отримала поштою чоботи без виправлення недоліків товару. На цей час чоботи перебувають у позивачки, однак вона позбавлена можливості користуватись ними.

Викладене підтверджується експрес-накладними підприємства «Нова пошта» від 15 жовтня 2014 року та від 23 жовтня 2014 року, що долучені до матеріалів справи та в яких, в обох випадках оголошена вартість відправлення 800,0 грн.

Так, частинами 1, 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Так, позивачкою не надано суду будь-яких доказів про наявність договірних правовідносин щодо виготовлення чобіт саме з відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5

Колегією суддів апеляційного суду також взято до уваги, що згідно з поясненнями позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідно до змісту позовної заяви та апеляційної скарги, позивачка стверджує, що грошові кошти за виготовлення чобіт перераховувались на ім'я ОСОБА_6, позов до якої не пред'явлено, вказана особа до участі у справі не залучалась. Будь-яких доказів щодо наявності правовідносин між відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на ім'я якої позивачка, згідно з її твердженнями, перераховувала кошти, суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів позивачкою не заявлені.

Факт відправлення позивачці чобіт поштою саме відповідачем, який зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців у якості фізичної особи-підприємця, що здійснює діяльність з ремонту взуття, не спростовує висновків судів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки не доводить факту існування договірних правовідносин щодо виготовлення взуття саме між позивачкою і відповідачем.

Крім того,оголошена вартість поштового відправлення, здійсненого приватною особою ОСОБА_5 згідно з наданими позивачкою квитанціями, становить лише 800,0 грн, що не збігається з твердженням позивачки про досягнення домовленості щодо виготовлення чобіт за 5 000,0 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено факту виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем та підстав для відшкодуванням ним збитків.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік