АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5019/17 Головуючий 1 інст. - Шевченко С.В.
Справа № 644/7422/16-ц Доповідач - Котелевець А.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові виділений матеріал по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Харківської міської ради, треті особи - Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади департаменту реєстрації Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, про встановлення порядку користування квартирою та укладення договору найму за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року,

у с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд із уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2, Харківської міської ради, треті особи - Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади департаменту реєстрації Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради та просила:

- визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2;

- визнати недійсним розпорядження Відділу приватизації житлового фонду від 08 серпня 2016 року № 875 - Ц2 про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2;

- визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 08 серпня 2016 року за реєстраційним номером 7-16-320125-Ц2 на ім'я ОСОБА_2;

- виключити з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно інформацію за номером 16773178 від 04 жовтня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101;

- визнати недійсним Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Скоробагач Я.С. 19 листопада 2016 року за реєстраційним номером 2296;

- зняти з реєстрації та виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право користування вказаним майном та вселити їх до квартири;

- зобов'язати Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м.Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади департаменту реєстрації Харківської міської ради здійснити реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в квартирі № 7 за вказаною адресою.

В заяві ОСОБА_1 просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав відносно вказаної квартири.

В обґрунтування зазначала, що 01 липня 1999 року між ВАТ «Харківський тракторний завод» та ОСОБА_2 було укладено Договір найму житлової площі, а саме - квартири АДРЕСА_1. З 13 лютого 2001 року вона разом з сином ОСОБА_5 зареєстровані у вказану житлі. З 2002 року відносини з відповідачем погіршилися, у зв'язку з чим ОСОБА_2 став проживати у спірній квартирі один. 08 серпня 2016 року ОСОБА_2 отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно та продав вказану квартиру, право користування на яку вона має з сином. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить та в подальшому зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонено державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав відносно вказаної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити. Зокрема зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена без її участі як власника майна; наявність спору не є підставою для вжиття заходів його забезпечення.

ОСОБА_1 в запереченнях на апеляційну скаргу, просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 та треті особи, що приймають участь у справі ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Частиною 3 статті 151 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення ухвали, встановлено, що забезпечення позову допускається на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Пленум № 9) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого частиною 4 статті 151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Крім того, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Ухвала про забезпечення позову постановлювалась в порядку, визначеному статтею 209 ЦПК України і повинна була включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Згідно з пунктом 6 Пленуму № 9 особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Спір стосується встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1.

Матеріали справи свідчать, що на даний час власником вказаного житла є ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі - продажу, укладеного між нею та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Скоробагач Я.С. 19 листопада 2016 року за реєстраційним номером 2296.

Отже, накладаючи арешт на квартиру, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, суд вирішив питання про права та обов'язки власника житла - ОСОБА_3, яка до участі у справі в якості належної особи залучена не була.

Крім того, забезпечення позову шляхом накладення арешту є неспівмірним із заявленими вимогами.

З огляду на це, ухвала суду першої інстанції від 23 травня 2017 року не є законною, вона підлягає скасуванню з постановленням нової постанови про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року скасувати та постановити нову постанову.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - Р.М. Піддубний

Л.А. Швецова