Номер провадження: 22-ц/785/2531/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Комлевої О.С., Журавльова О.Г.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Прокуратури Одеської області, про поділ спільного сумісного майна, за апеляційною скаргою представника Прокуратури Одеської області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.12.2016 року,

встановила:

18.03.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів: девятнадцять купюр номіналом по сто доларів США кожна з вказаними серіями та номерами, а саме на 950 доларів США, мотивуючи свої вимоги тим, що з 18.10.2001 року по 25.12.2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвали формально та фактично продовжують по цей час сумісно проживати, вести спільне господарство, виховувати дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час спільного життя ними було заощаджено грошових коштів у сумі 1900 доларів США, які планували витратити на ремонт квартири АДРЕСА_1, однак ці кошти були вилучені слідчим другого СВ СУ прокуратури Одеської області у межах кримінального провадження №0000109 за ЄРДР від 25.02.2015 року під час проведеного обшуку. Також зазначала, що ухвалою Приморського суду м.Одеси від 16.06.2015 року у справі №522/10528/15-к було зобовязано повернути ці кошти чоловікові, він їх вважає особистими, тому, посилаючись на вимоги ст.ст.74, 61, 69, 70 СК України, просила вимоги задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину грошових коштів: девятнадцять купюр номіналом по сто доларів США кожна з наступними серіями та номерами: LL10247315Е, LВ04512719Р, КF47822296А, LВ26250201М, КК69843046С, FF46407782В, LL70223098D, LB33501983К, КF62189494С, ВВ63571052А, FВ81866578В. КВ44390400R, АВ33139782А, FIF75727360С, НВ53312306М, НЕ22096444А, LС64505900А, LJ34645582А, LL10247319Е, а саме - на 950 доларів США.

Не погоджуючись з рішенням суду представник третьої особи - Прокуратури Одеської області подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу представника Прокуратури Одеської області обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що грошові кошти є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача як подружжя, та кожному з них належить по 1/2 частки вказаного майна, оскільки грошові кошти, які є предметом позову, є речовим доказом у кримінальному провадженні та не належать позивачу та відповідачу. Крім того зазначив, що хвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.08.2015 року накладено арешт на грошові кошти, які визнано речовими доказами і мають важливе доказове значення у кримінальному провадженні, в тому числі грошові кошти у сумі 1900 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США кожна, які були вилучені та ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.10.2015 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою від 13.08.2015 року, при цьому, слідчим суддею встановлено, що спірні грошові кошти, які використовувались у кримінальному провадженні під час санкціонованих апеляційним судом м. Києва негласних слідчих дій, належать державі, що підтверджується матеріалами службової переписки та процесуальними документами. Крім того, представник Прокуратури Одеської області наголошує, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства висновок суду про те, що спірні грошові кошти є спільною сумісною власністю позивача та відповідача як подружжя, оскільки шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано 25.12.2007 року, та сторонами у відповідності до ст. ст. 58-60 ЦПК України не доведено факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

З 18.10.2001 року по 25.12.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали формально та фактично продовжують по цей час сумісно проживати, вести спільне господарство, виховувати дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час спільного життя ними було заощаджено грошові кошти у сумі 1900 доларів США, які сторони планували витратити на ремонт квартири АДРЕСА_1, де сумісно мешкають.

Зазначені грошові кошти були вилучені слідчим другого СВ СУ прокуратури Одеської області у межах кримінального провадження №0000109 за ЄРДР від 25.02.2015 року під час проведеного обшуку.

До ствердження третьої особи про те, що вказані кошти були виділені Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України у розмірі 130 000 грн., і в подальшому конвертовані в долари США, тому належать державі, суд першої інстанції поставився критично, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, даних про належну конвертацію коштів з національної валюти гривні в долари США не надано взагалі, а факт отримання 130 000 грн. у Департаменті фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України повністю спростовано відповіддю №14635/05/15-2016 від 25.10.2016 року МВС України, отриманою на виконання Ухвали суду від 14.09.2016 року, згідно якої за період з 13 по 16 березня 2015 року вказана сума коштів оперуповноваженому ГУБОЗ МВС України ОСОБА_5 по касовому ордеру не видавалась.

Крім того, посилання третьої особи на вимоги ст.98 та п.9 ст.100 КПК України щодо необхідності утримання коштів до розгляду кримінальної справи та набрання рішення суду у кримінальній справі чинності, суперечить ч.12 ст.100 КПК України, яка передбачає, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. До того ж, третьою особою не надано доказів звернення до слідчого судді в порядку ст.171 КПК України та накладення арешту на спірні грошові кошти.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК). Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст.70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а відповідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

З урахуванням заперечень третьої особи, суд вважає за необхідне відмітити, що вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ст.1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми: перша, викладена в першому реченні п.1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга, що міститься в другому реченні п.1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя, викладена в п.2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Ці норми не є окремими, вони повязані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України».

У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «ОСОБА_1 проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія ОСОБА_6О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обовязково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»). Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У звязку із цим Суд уже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за винятком обставин (див. рішення у справах «Святі чоловічі монастирі проти Греції» та «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_6 проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу від 04.11.1950р., яка є частиною національного законодавства України, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обовязків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

З урахуванням вказаних вище норм Закону, суд прийшов до висновку, що зазначені вище грошові кошти є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача як подружжя, кожному з них належить по 1/2 частки вказаного майна, тому вимоги позивачки є законними й обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

На підтвердження доводів апеляційної скарги, що спірні грошові кошти, належать державі, не надано жодного належного та допустимого доказу, більш того спростовуються відповіддю №14635/05/15-2016 від 25.10.2016 року МВС України (а.с.53).

Колегія суддів зауважує, що накладено арешту на грошові кошти, у кримінальному провадженні, в тому числі грошові кошти у сумі 1900 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США кожна, які були вилучені, саме по собі не спростовує висновку суду, щодо належності цих коштів сторонам.

Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та залишив поза увагою, ту обставину що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.10.2015 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою від 13.08.2015 року, оскільки апелянт не надав в якості доказів на підтвердження своїх заперечень, вказану ухвалу, як в суді першої так і апеляційної інстанції.

Натомість, в матеріалах справи (а.с.21), міститься копія ухвали слідчого судді від 16.06.2015 року, якою скаргу відповідача ОСОБА_3 задоволено частково та зобовязано повернути грошових коштів, що є предметом даного спору.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно преюдиційного значення для даної справи, ухвали слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 13.102015 року, оскільки такої ухвали матеріали справи не містять.

Крім того колегія суддів вважає безпідставними доводи представника прокуратури Одеської області, що висновок суду про те, що спірні грошові кошти є спільною сумісною власністю позивача та відповідача як подружжя, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано 25.12.2007 року, та сторонами у відповідності до ст.ст. 58-60 ЦПК України не доведено факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з огляду на таке.

Як вже зазначалось судом першої інстанції, у відповідності до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Сторони визнали факт проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, а прокуратура не надала жодних доказів протилежного.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника Прокуратури Одеської області відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.12.2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

ОСОБА_7