Справа № 342/665/16-ц
Провадження № 22-ц/779/557/2017
Головуючий у 1 інстанції Федів Л.М. Л. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Городенківського районного суду від 14 лютого 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідач є її колишнім чоловіком.

Шлюб між сторонами було зареєстровано 27.06.2005 року та розірвано рішенням суду 20.11.2012 року. У період шлюбу 23.05.2007 року подружжям придбано в с.Якубівка по вул. Молоді,2 нежитлову будівлю, вартістю 6210 грн.

Позивач вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст.70 СК України. Відтак, уточнивши позовні вимоги (а.с.38), ОСОБА_2 просила суд припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлове приміщення загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молоді,2 в с.Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області; поділити спірне приміщення в ідеальних частках, тобто у співвідношені 1/2 до 1/2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_3 власником 1/2 ідеальної частини спірного приміщення.

Рішенням Городенківського районного суду від 14 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин у справі.

Представник апелянта не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що право позивача не порушено, оскільки згідно положень ст.69 СК України, чоловік та дружина мають право на поділ спільного майна не залежно від того, чи порушувалось право на це майно. Для поділу спільного майна подружжя (чи колишнього подружжя) достатньо лише бажання одного з них на такий поділ.

Згідно вимог СК України, якщо чоловік та дружина не домовилися про порядок поділу спільного майна, спір може бути вирішений судом. Тобто достатньою умовою для поділу майна подружжя судом є недосягнення сторонами згоди щодо поділу спільного майна.

З наведених підстав, представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги скарги підтримали повністю, просили її задоволити.

Відповідач подавши заперечення на апеляційну скаргу, просив справу слухати у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Проте позивач не надала суду доказів про те, що між нею та відповідачем виник спір щодо користування і володіння спільним майном,

Не надано також доказів щодо порушення права позивача як власника, докази звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з пропозицією поділити майно у добровільному порядку.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає, оскільки при вирішенні спору суд першої інстанції допустив порушення у застосуванні норм матеріального права та не повно встановив обставини, що мали значення для правильного вирішення спору.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб між якими було укладено 27.06.2005 року та розірвано рішенням Городенківського районного суду від 20.11.2012 року (а.с.7).

У період шлюбу, 23.05.2007 року відповідач ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, придбав у ВАТ «Еліта» нежитлову будівлю, а саме столову, загальною площею 132,8 кв.м., яка знаходиться у с. Якубівка по вул.Молоді,2, Городенківського району Івано-Франківсьої області. Купівлю-продаж зазначеної будівлі сторони здійснили за 6210 грн. (а.с.4)

Згідно ст.ст.60,61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Отже, з огляду на те, що спірне майно придбане сторонами у період шлюбу (23.05.2007 року), суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо його правового режиму, встановивши, що таке є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Приписами ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Правовий аналіз наведених положень законодавства вказує на те, що чоловік та дружина (як в шлюбі, так і після розлучення) мають право на поділ спільно нажитого майна, незалежно від наявності чи відсутності факту порушення права власності.

Враховуючи те, що колишнє подружжя добровільно не домовилися про порядок поділу майна (що не спростовано стороною відповідача), позивач звернулась із відповідним позовом до суду.

Суд, у порушення вимог статтей 214, 215 ЦПК, пояснень позивача належним чином не перевірив, на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, та дійшов хибного висновку щодо недоведеності позивачем своєї вимоги.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З огляду на те, що матеріали справи не містять доказів щодо наявності обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, колегія суддів вважає, що спірне майно підлягає поділу між сторонами у загальному порядку, тобто порівну.

Враховуючи ту обставину, що ст.72 СКУ визначено строк позовної давності щодо вимоги заявленої після розірвання шлюбу у три роки та наявність заяви відповідача про застосування такого строку, питання підлягає вирішенню.

При цьому, колегія суддів враховує такі обставини. Як пояснила позивач, після розлучення вона змушена була виїхати за кордон на роботу і до вересня 2016 року її не було в країні. Дані обставини не заперечував відповідач та його представник, що вбачається із звукозапису судових засідань у даній справі. Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні закордонного паспорта, ОСОБА_2 оформила візу 13.03.3013 року та представила посвідку на право проживання в Королівстві Іспанія. Тому слід вважати, що позивач пропустила строк звернення до суду з поважних причин та за наявності клопотання сторони про його поновлення в суді першої інстанції, таке підлягає задоволенню.

Таким чином, судом встановлено правовий режим майна як спільної сумісної власності подружжя, звернення до суду з позовом про його поділ в спосіб визнання права, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Питання розподілу судових витрат колегія суддів вирішує відповідно до вимог ч.2 ст.80 та ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307309, 313-314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задоволити.

Рішення Городенківського районного суду від 14 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Позов ОСОБА_2 задоволити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться за адресою: по вул.Молоді,2 в с.Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 ідеальних часток на нежитлове приміщення загальною площею 132,8 м.кв., що знаходиться за адресою: вул.Молоді, 2 в с.Якубівка, Городенківського району, Івано-Франківської області.

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в сумі 1157,53грн. та в дохід держави 929,87грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П.

ОСОБА_5