Справа № 345/4415/16-ц
Провадження № 22-ц/779/657/2017
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Томин О.О., Мелінишин Г.П.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду від 01 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 та малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у якому зареєстровані колишня невістка ОСОБА_4 та неповнолітні онуки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачка з дітьми не проживають в будинковолодінні за вказаною адресою з листопада 2015 року, тому просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 01 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Апелянт зазначив, що відповідачка не проживає в спірному будинку з 05 листопада 2015 року. Із спірного житла виїхала добровільно, перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинив. Будь-яких заяв про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в період з 06 листопада 2016 року по день звернення до суду з даним позовом від неї не поступало. Крім того, висновок дільничного інспектора Калуського МВ УМВС від 06.11.2015 року, в якому зазначено, що ОСОБА_8 винесено офіційне застереження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї є неналежним доказом створення перешкод у користуванні житлом, так як після цього відповідачка добровільно покинула житловий будинок та жодних спроб вселитись не робила.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вислухавши пояснення представника відповідача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В ч.1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, в силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з необґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідачка не проживає у спірному житлі з поважних причин, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом в порядку ст. 405 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів №13 від 13.01.1988 року, архівним витягом та довідкою №582 від 23.11.2016 року (а.с.10,11,15).

З довідок №2172 від 12 вересня 2016 року та №446 від 14 вересня 2016 року, виданих виконкомом Голинської сільської ради у вказаному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (сини позивача) ОСОБА_4 (колишня невістка), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (онук) (а.с.9,10).

Згідно довідки Голинської сільської ради від 12 травня 2016 року, акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №252 від 15 вересня 2016 року, акту Голинської сільської ради від 12 травня 2016 року - ОСОБА_4 з дітьми не проживає в будинку позивача з листопада 2015 року (а.с.6-8).

Із свідоцтва про народження від 10.07.2012 року встановлено, що батьками ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (син позивача) (а.с.38.), який помер відповідно до свідоцтва про смерть 30.08.2012 року (а.с.40).

ОСОБА_8 (другий син позивача) є батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Із показань свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 встановлено, що ОСОБА_4 та її малолітні діти не проживають у спірному будинку з листопада 2015 року.

ОСОБА_4 05 листопада 2015 року зверталась до органів поліції з приводу насильства в сім'ї по відношенню до неї, за що ОСОБА_8 винесено офіційне застереження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. Наведене підтверджено у висновку дільничного інспектора Калуського МВ УМВС від 06.11.2015 року (а.с.37)

28.04.2016 року за результатами перевірки заяви ОСОБА_4 про вчинення неправомірних дій ОСОБА_8, останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 КАпП (дрібне хуліганство), що підтверджується висновком інспектора Калуського відділу поліції від 28.04.2016 року (а.с.36).

З висновку інспектора Калуського ВП ГУНП від 30.08.2016 року вбачається, що 09.08.2016 року ОСОБА_8(син позивача) звертався в Калуського ВП ГУНП із заявою про застосування заходів впливу до його колишньої дружини ОСОБА_4, яка відмовляється знятися з реєстрації із батьківської хати. ОСОБА_8 для вирішення даного питання рекомендовано звертатись до суду (а.с.14).

Свідок ОСОБА_8(колишній чоловік) пояснив, що відповідачка не проживає в домоволодінні з 2015 року. Після того, як відповідачка повідомила, що не буде з ним більше проживати, він вимагав, щоб вона забирала речі і йшла, що ОСОБА_4 і зробила. Ніхто перешкод їм в проживанні не чинив та не чинить, а про заяви відповідачки до Калуського МВ УМВС йому нічого не відомо.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог ч.ч.1 та 4 статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу , тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

Судом вірно встановлено, що відповідач є колишнім членом сім»ї власника будинку ОСОБА_3, оскільки до складу його сім»ї входили його сини ОСОБА_10 та ОСОБА_8, з якими відповідач перебувала у шлюбних стосунках, і вселилася у спірний будинок вона за згоди власника у якості члена сім»ї.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач понад один рік була відсутня у житлі без поважних причин.

Навпаки, у матеріалах справи містяться безспірні докази того, що їй створені перешкоди у проживанні за місцем реєстрації.

За змістом частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає.

Виходячи з того, що діти, які не досягли десяти років, мають право проживати за місцем проживання батьків, тому підстави для визнання обох дітей такими, що втратили право проживання у спірному житлі, відсутні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інших належних та допустимих доказів передбачених ст.57,58,59 ЦПК України на спростування висновків суду першої інстанції, апелянтом не представлено.

Враховуючи зміст ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин

Г.П. Мелінишин