Справа № 1502/1493/2012
Провадження № 4-с/492/54/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Череватої В.І.,

при секретарі судового засідання Каширної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Арцизі Одеської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати бездіяльність державного виконавця Арцизького РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області неправомірною та зобовязати державного виконавця вжити заходів, передбачених ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження». В поданій до суду скарзі заявник посилається на те, що в провадження Арцизького РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1502/1493/2012, виданого Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення на його користь з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 Однак з 01.11.2016 року він аліменти не отримує, з приводу чого неодноразово звертався до державного виконавця про вчинення виконавчих дій та надання розрахунку заборгованості, тому, за його переконанням державний виконавець не вживав жодних дій, передбачених ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», чим порушив його право на отримання аліментів, що зумовило його звернення до суду.

У судовому засіданні заявник вимоги поданої ним скарги підтримав, просив її задовольнити. При цьому заявник також пояснив суду, що вважає також неправомірною бездіяльність державного виконавця виходячи з того, що останній не вчинив дій по зверненню до відділу поліції про притягнення боржниці до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України у звязку з існуванням великої заборгованості по аліментах.

Представник Арцизького ВДВС ГТУЮ Одеської області державний виконавець Луценко Л.Л., в судовому засіданні подану заявником скаргу не визнала, просила суд відмовити у її задоволенні. При цьому державний виконавець пояснила суду, що при виконанні виконавчого документа державний виконавець діяв у суворому дотриманні вимог Закону України «Про виконавче провадження». Державною виконавчою службою були здійснені усі можливі виконавчі дії та застосовані усі необхідні заходи щодо виконання виконавчого документу.

Боржник ОСОБА_2 в судовому засіданні подану ОСОБА_1 скаргу також не визнала та дала суду пояснення про те, що офіційно вона не працює, має нерегулярний та мінливий дохід. Від утримання спільної дитини вона не відмовляється, але матеріальну допомогу на утримання дитини надає по мірі можливості, в підтвердження чого надала суду копії платіжних документів про перерахування на користь заявника грошових коштів в якості аліментів на дитину.

Суд, розглянувши скаргу ОСОБА_1, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, приходить до наступних висновків.

15 грудня 2017 року набрав законної сили Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, згідно якого Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, отже провадження за скаргою ОСОБА_1 здійснюється відповідно до чинного на час вирішення справи Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Крім того, відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» завданням суду є забезпечення кожному права на справедливий суд при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права. Реалізація права на справедливий судовий розгляд передбачає, зокрема, забезпечення доступу до правосуддя. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами України. Європейський суд з прав людини трактує доступ до правосуддя як одне з фундаментальних прав людини і громадянина, яке випливає зі змісту права на справедливий, незалежний безсторонній суд, утворений на підставі закону.

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплено в статті 55 Конституції України. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується право на суд, захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом. Ця норма закону є виконанням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в пункті 1 статті 6 якої закріплено право кожного на справедливий, публічний судовий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безпосереднім судом.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно вимог п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України обов'язковість рішень суду є одною із основних засад судочинства, отже невиконання судового рішення є порушенням норм Конституції, які є нормами прямої дії.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод передбачено, що виконання судового рішення є невід'ємною частиною судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Під час розгляду справи та дослідження доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено наступне.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Арцизького РУЮ Одеської області від 31.01.2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1502/1493/2012, виданого Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 500 гривень щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 24.05.2012 року до повноліття дитини, тобто до 27.07.2018 року (а.с. 62).

Як видно з розрахунків заборгованості станом на 31.01.2013 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментам складала 4000,00 гривень (а.с. 63), станом на 11.09.2017 року 17500,00 гривень (а.с. 53), станом на 06.12.2017 року 19000,00 гривень (а.с. 54).

Запитами державного виконавця витребувано відомості про наявність реєстрації за ОСОБА_2 транспортних засобів та земельних ділянок та отримано відповідь про відсутність таких (а.с. 64, 68, 69).

На запит державного виконавця Управління пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області повідомило, що ОСОБА_2 на обліку в УПФУ не перебуває та пенсію не отримує (а.с. 65).

На запит державним виконавцем отримано відомості від Арцизького РС ГУДМС України в Одеській області про зареєстроване місце проживання боржника ОСОБА_2 (а.с. 66).

Арцизький районний центр зайнятості населення повідомив державному виконавцю на його запит про те, що боржник ОСОБА_2 на обліку в центрі зайнятості не перебуває та допомогу по безробіттю не отримує (а.с. 67).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який діяв на момент предявлення виконавчого документу для виконання (далі Закон № 606-XIV), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, та здійснюється на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст. ст. 2, 17 Закону № 606-XIV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону 606-XIV держаний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

З наданих суду державним виконавцем копій виконавчого провадження видно, що державний виконавець діяв з дотриманням наведених норм, тобто вживав передбачених Законом заходів примусового виконання рішення, вчиняв виконавчі дії, тобто діяв з дотриманням вимог Закону 606-XIV, отже підстави для визнання бездіяльності протиправною відсутні.

05 жовтня 2016 року втратив чинність Закон 606-XIV у звязку з набранням чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Пунктом 7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, починаючи з 05 жовтня 2016 року державний виконавець здійснюючи дії з примусового виконання виконавчого документу № 2-213/11 мав діяти згідно із Законом № 1404-VIII.

Частина 1 статті 18 Закону № 1404-VIII зобовязує державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною третьою зазначеної статті визначено перелік дій, які виконавець вправі виконати від час примусового виконання виконавчого документу, та який в свою чергу не є вичерпним.

З досліджених судом доказів видно, що державним виконавцем надавалися стягувачу розрахунки заборгованості по аліментах боржника, надавалася відповідь на запит Арцизькому ВП ГУНП в Одеській області про стан заборгованості ОСОБА_2 у звязку з кримінальним провадження відносно неї за ч. 1 ст. 164 КК України (а.с. 70 71).

Крім того, судом встановлено, що підтверджено відповідними доказами, ОСОБА_2 сплачувала аліменти на користь ОСОБА_1, про що свідчать відповідні квитанції (а.с. 60 61). Отже, наданими боржником доказами спростована наявність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги скарги ОСОБА_1, щодо невиплати аліментів ОСОБА_2 на його користь з 01.11.2016 року.

Щодо, пояснень заявника, які надані ним в судовому засіданні, що він вважає також неправомірною бездіяльність державного виконавця виходячи з того, що останній не вчинив дій по зверненню до відділу поліції про притягнення боржниці до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України у звязку з існуванням великої заборгованості по аліментах, суд зазначає наступне.

Зі змісту ч. 1 ст. 164 КК України слідує, що потерпілими від цього кримінального правопорушення можуть бути діти, на утримання яких за рішенням суду їх батько чи мати мають сплачувати аліменти, а також неповнолітні чи непрацездатні діти, що перебувають на утриманні батьків, отже, з огляду також на положення чинного кримінального процесуального закону, із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України може звернутися особа, яка потерпіла від такого злочину.

Як зазначалося вище частина 1 статті 18 Закону № 1404-VIII зобовязує державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. А частиною третьою зазначеної статті визначено перелік дій, які виконавець вправі виконати від час примусового виконання виконавчого документу, та який в свою чергу не є вичерпним. В свою чергу, зазначені норми не містять обовязку державного виконавця звернутися до органів поліції із повідомленням про вчинення особою кримінального правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи заявника про бездіяльність державного виконавця, яка виразилася у незверненні до поліції із заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності є необґрунтованими та не засновані на законі.

Більш того, як встановлено судом із матеріалів виконавчого провадження в провадженні СВ Арцизького ВП ГУНП України в Одеській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000330 відносно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України

Стаття 4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Таким чином, з огляду на Non bis in idem принцип юридичної відповідальності, який означає, що особа не може бути притягнута до юридичної відповідальності двічі за одне й те саме правопорушення, в наявний час відсутні підстави для звернення повторно до поліції із повідомленням про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Суд також наголошує, що спір щодо стягнення заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи на підставі положень ст. 194 СК України у позовному провадженні. Отже ОСОБА_3 за встановлених обставин наявності заборгованості по сплаті аліментів, вправі звернутися до суду із позовом про стягнення такої заборгованості з боржника ОСОБА_2 на його користь.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що в даному конкретному випадку права стягувача, передбачені ст. 124 Конституції України та п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, які гарантують кожному право на виконання рішення суду, державним виконавцем порушено не було, оскільки державний виконавець діяв відповідно до закону та в межах повноважень, тому внесена до суду скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 19, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 10, 12, 13, 17, 76, 77, 80 82, 353, 258-261, 263, 268, 450 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» , суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Арцизький районний суд Одеської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ

Арцизького районного суду ОСОБА_5

Одеської області