Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/8734/15-ц головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
провадження №22ц/778/3823/17 суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 06.04.2015 року між ним та його рідним сином ОСОБА_6 був укладений договір дарування, згідно якого позивач подарував а відповідач прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі. Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7

Після укладення договору дарування виникли обставини, які свідчать про те, що на час його укладення позивач був введений в оману відповідачем щодо наслідків вчинення цього правочину. Так, до укладення спірного договору дарування між сторонами було досягнуто домовленості про те, що після набуття відповідачем права власності на зазначену квартиру він відмовиться від свого права на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2.

В порушення домовленості відповідач 01.09.2015 року через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 надіслав на адресу позивача заяву, якою повідомив про продаж належної йому частки однокімнатної квартири за ціну не нижче 10000 доларів США.

Вказаний намір відповідача свідчить про те, що він навмисно ввів позивача у оману щодо укладання договору дарування з метою безоплатного отримання трикімнатної квартири та отримання коштів з продажу належної йому частки однокімнатної квартири, яка перебуває у їхній спільній частковій власності.

За таких обставин просить договір дарування квартири визнати недійсним, правовим обґрунтуванням позовних вимог зазначає положення ст.ст. 215, 216, ч.3 ст. 203, 230, 717 ЦК України.

У заяві про збільшення позовних вимог від 29.03.2017 позивач, посилаючись на ту обставину, що за спірним договором дарування здійснено реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, просить також скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на імя ОСОБА_6 в реєстрі №15010998 реєстрацію квартири АДРЕСА_1/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.04.2015 між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договорі дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №883.

Згідно із п. 1 Договору ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_6 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі, загальною площею 61,73 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м.

Зазначена квартира належала позивачу ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2006.

Відповідно до змісту договору дарування та згідно нотаріально посвідченої заяви дружини позивача ОСОБА_9, вона надала свою згоду на підписання договору дарування та на дарування її чоловіком ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі ОСОБА_6, оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Дарувальник ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_6

Оспорюючи дійсність зазначеного договору дарування, позивач зазначає, що вказаний договір був укладений під впливом обману, а обставини, які свідчать про те, що на час укладення договору дарування позивач був введений в оману відповідачем щодо наслідків вчинення цього правочину, виникли після укладення договору. Вказує, що до укладення спірного договору дарування між його сторонами було досягнуто домовленості про те, що після набуття ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_1/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі за договором дарування він відмовиться від свого права на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2. Однак після набуття права власності на квартиру за спірним договором дарування ОСОБА_6, в порушення домовленості, 01.09.2015р. через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 надіслав на адресу позивача заяву, якою повідомив про продаж належної йому частки однокімнатної квартири за ціну не нижче 10000 доларів США, що еквівалентно 232700 грн. згідно курсу НБУ на час підписання заяви.

Однокімнатна квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №14/Д від 30.03.2005, витягом про реєстрацію права власності ОП ЗМБТІ від 01.04.2005 року.

ОСОБА_6 був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17.10.2001 р., з 28.12.2006 р. ОСОБА_6 знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та з 28.12.2006 р. по теперішній час зареєстрований та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі, що підтверджується відмітками у паспорті громадянина України ОСОБА_6

ОСОБА_5 зареєстрований за у ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі АДРЕСА_1/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі зареєстрований не був і не проживав.

Після укладення договору дарування витрати з утримання цього житла здійснював відповідач.

Згідно пояснень позивача, у квартирі АДРЕСА_2 він не проживає, а проживає разом з дружиною за іншою адресою. Квартира АДРЕСА_2 здається ним у найм.

01.09.2015 через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 відповідач надіслав на адресу позивача заяву, якою повідомив про намір здійснити продаж належної йому частки однокімнатної квартири за ціну не нижче 10000 доларів США.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положенням ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Судом першої інстанції підсумовуючи вказане встановлено, що відбувся фактичний перехід права власності на квартиру до відповідача, оскільки позивач ні до укладання спірного договору дарування, ні після нього не проживав і не проживає у подарованій ним квартирі, має інше місце проживання, а належне йому на праві спільної часткової власності житлове приміщення здає у найм, відповідач у свою чергу проживає у спірній квартирі після укладення договору дарування, несе обовязки власника житла щодо його утримання, що свідчить про фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків передбачених договором дарування. Вказане свідчить про наявність згоди у сторін договору щодо всіх його істотних умов.

З огляду на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, перевіряючи обставини вчинення правочину під впливом обману, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд попередньої інстанції прийшов до висновку, що для визнання договору дарування недійсним позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною. Доказів наявності в діях відповідача ОСОБА_6 умислу щодо введення в оману ОСОБА_5 щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, для того, щоб спонукати останнього до вчинення договору дарування квартири, як і самого факту обману позивачем не надано, а тому відсутні і підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Наявність виниклих після укладення договору неприязних стосунків між батьками і їх сином не вказують на те, що син ввів своїх же батьків в оману при даруванні йому квартири, враховуючи те, що після цього обдарований прийняв цей дар поселився в цій квартирі і сплачує в ній комунальні послуги. При цьому батько, який подарував квартиру в ній не жив і не проживає зараз. Позивачем не доведена наявність домовленості передачі сином батькам половини іншої квартири в рахунок подарованої, оскільки така домовленість, за її навності, могла бути реалізована в того ж нотаріуса в момент дарування спірної квартири батьками сину.

Доводи апеляційної скарги в тому числі щодо невірних висновків суду, щодо встановлених обставин, про наявність обману, про відсутність у позивача іншого майна, про неправомірні дії відповідача, невірним застосуванням судом норм законодавства зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави для задоволення позову, вони фактично вірно і повністю оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: