Справа № 344/3588/16-ц
Провадження № 22-ц/779/526/2017
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Максюти І.О., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до КП «Івано-Франківськводоекотехпром», профспілкового комітету та адміністрації КП «Івано-Франківськводоекотехпром», генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, компенсації вартості придбаного спецодягу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до КП «Івано-Франківськводоекотехпром», профспілкового комітету та адміністрації КП «Івано-Франківськводоекотехпром», генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, компенсації вартості придбаного спецодягу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 2006 року працював охоронцем відділу безпеки та охорони виробництва КП «Івано-Франківськводоекотехпром». Наказом від 18 березня 2016 року № 23/05-2 його звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважав звільнення незаконним, оскільки відсутність на роботі зумовлена поважними причинами. Зокрема, погіршенням стану здоровя, у звязку з чим 28 грудня 2015 року ним здійснено виклик лікаря на дім. Також 25 грудня 2015 року він підготував заяву про надання йому додаткової відпустки за стаж роботи на підприємстві тривалістю три дні з 28 грудня 2015 року.

Крім того, звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства щодо строку та порядку накладення дисциплінарного стягнення, без врахування спричинення шкоди його неявкою на роботу тощо.

Також зазначав, що при звільненні йому не виплачено грошову компенсацію за 3 дні невикористаної основної відпустки, не відшкодовано компенсацію витрат, понесених на придбання спецодягу. Внаслідок порушення трудових прав йому спричинено моральну шкоду, яку оцінено в 1 000 000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини просив задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано поважних причин його відсутності на роботі. Зокрема, з пояснення на імя безпосереднього керівника видно, що він мав намір 28 та 29 грудня 2015 року перебувати у додатковій відпустці за стаж роботи на підприємстві, про що підготував відповідну заяву. Крім того, неявка на роботу 28 грудня 2015 року була зумовлена станом його здоровя, у звязку з чим здійснено виклик лікаря на дім. Про факт поганого самопочуття ним було повідомлено керівництво у телефонному режимі.

Поза увагою суду залишена і та обставина, що акт про відсутність його на роботі не відповідає вимогам законодавства. Так, в ньому не вказано дату та час складання, інформацію про вчинення роботодавцем дії для зясування причин відсутності працівника на роботі та встановленя факту поважності чи неповажності цих причин тощо.

Невірним, на думку апелянта, є і висновок місцевого суду щодо дотримання підприємством строку та порядку накладення дисциплінарного стягнення. При цьому не враховано, що перевіркою додержання субєктом господарювання законодавства про працю та загальнообвязкове державне соціальне страхування КП «Івано-Франківськводоекотехпром», проведеною Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, встановлено застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з порушенням відповідного строку, передбаченого після виявлення проступку. Як і те, що до застосування цього стягнення відповідачем не одержано від нього письмові пояснення про причини відсутності на роботі у ці дні.

Натомість, суд помилково зіслався на постанову Івано-Франківського міського суду від 8 червня 2016 року, якою провадження по адміністративній справі щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 41 КУпАП закрито за відсутністю події та складу правопорушення. Під час розгляду цієї справи судом не було досліджено всіх обставин справи, не залучено зацікавлених осіб, а враховано тільки пояснення керівника КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та його представника. А тому встановлені цією постановою обставини не є преюдиційними при вирішенні вказаного спору.

Не взято судом до уваги і того, що його відсутність на роботі не спричинила шкоди відповідачу, оскільки жодних негативних подій не відбулося. Більше того, було проведено його заміну іншим працівником.

Також суд безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни», який набрав чинності 6 червня 2015 року, внесено зміни, в тому числі до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про відпустку» та КЗпП України щодо надання учасникам бойових дій, інвалідам війни додаткової відпустки тривалістю 14 календарних днів на рік. Відтак, він як учасник бойових дій з 6 червня 2015 року має право на вказану додаткову відпустку, яка йому не надавалась.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустку» інвалідам І та ІІ груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів. В той же час, зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що бухгалтерію зобовязано виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку тільки за 27 календарних днів за період з 11 грудня 2014 року по 18 лютого 2016 року. Таким чином, при звільненні йому не було виплачено грошову компенсацію за 3 дні невикористаної основної відпустки. А отже, роботодавець згідно з ст. 117 КЗпП України повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Однак, даних обставин суд не врахував.

Неправильним є також висновок суду щодо відсутності підстав про відшкодування грошових коштів, понесених на придбання спецодягу. При цьому судом не надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які підтвердили факт придбання ним спецодягу за власні кошти.

З цих підстав апелянт просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обємі.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник КП «Івано-Франківськводоекотехпром», профспілкового комітету КП «Івано-Франківськводоекотехпром», генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» ОСОБА_3 ОСОБА_6 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 21 КЗпПУ визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 з 11 грудня 2006 року перебував у трудових відносинах із КП «Івано-Франківськводоекотехпром», де працював на посаді охоронця відділу безпеки та охорони виробництва (а.с.102). Згідно правил внутрішнього трудового розпорядку і графіку змінності КП «Івано-Франківськводоекотехпром» його робочий графік встановлено з 08.00 год. дня до 08.00 год. наступного дня через кожні три дні.

Відповідно до наказу № 23/05-2 від 18 лютого 2016 року позивача звільнено з роботи за п. 4 ст.40 КЗпП України за прогул (а.с. 9). Підставою звільнення послужила його відсутність на роботі без поважних причин 28 та 29 грудня 2015 року. Так, згідно акту комісії КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 28 грудня 2015 року позивач 28 грудня 2015 року був відсутнім на робочому місці з 08.00 год. до 14.25 год. без поважних причин (а.с. 65).

Факт відсутності позивача на робочому місці (обєкт «Берегова») підтверджується також службовими записками заступника начальника відділу служби безпеки та охорони виробництва ОСОБА_7, начальника відділу безпеки та охорони ОСОБА_8 При цьому зі змісту останньої видно про проведення заміни відсутнього охоронця ОСОБА_2 на охоронця ОСОБА_9, який ніс службу на обєкті з 08.00 год. 28 грудня 2015 року до 08.00 год 29 грудня 2015 року (а.с 66, 67).

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 покликався на те, що його відсутність на роботі була зумовлена поганим станом здоровя, у звязку з чим він звернувся за медичною допомогою. Крім того, 25 грудня 2015 року він написав заяву про надання йому з 28 грудня 2015 року додаткової відпустки за стаж роботи на підприємстві, яка була погоджена його безпосереднім керівником та зареєстрована відділом кадрів. Відповідно, зазначені обставини підтверджують його відсутність на роботі з поважної причини, що виключає звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що останній допустив 28 та 29 грудня 2015 року прогул без поважних причин, звільнення проведено з дотриманням діючого законодавства. Також суд вважав, що ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту не виплати йому в повному обсязі компенсації за невикористану основну відпустку та придбання спецодягу за власні кошти. А тому підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, компенсації вартості придбаного спецодягу також немає. Відповідно враховуючи недоведеність цих позовних вимог суд прийшов до висновку про відсутність підстав і для стягнення моральної шкоди.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

Як передбачено статтею 4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаних зі здібностями або поведінкою.

За змістом ст. 7 Міжнародної Конвенції № 158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не дадуть можливість захищатися в звязку з висунутими проти нього обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на роботодавця тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Водночас законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. А тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника за станом здоровя може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

Відтак, наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена листком непрацездатності. Відсутність листка непрацездатності позбавляє лише працівника права на одержання ним допомоги з тимчасової втрати працездатності.

Згідно із п. 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 9 квітня 2008 року №189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоровя (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоровя.

Зі змісту листа Івано-Франківської міської поліклініки №3 від 23 лютого 2016 року №86/01-21/19 вбачається, що ОСОБА_2 28 грудня 2015 року звертався за медичною допомогою з приводу загального захворювання, ним було здійснено виклик лікаря на дім (а.с.10).

З оглянутої в засіданні апеляційного суду медичної картки амбулаторного хворого (код хворого 05-0101) встановлено, що дійсно 28 грудня 2015 року терапевтом (сімейним лікарем) ОСОБА_10 здійснено огляд позивача, за результатами якого встановлено діагноз: ГРВЗ, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, ризик 3, ДЕП ІІ змішеного ґенезу ХНМК ІІ. Також призначено відповідне лікування.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, не перевірив поважність причин відсутності працівника на роботі за станом здоровя та помилково прийшов до переконання, що лише листок непрацездатності може підтверджувати тимчасову непрацездатність працівника.

Враховуючи, що відсутність ОСОБА_2 була обумовлена поважною причиною (хворобою), колегія суддів приходить до висновку, що його звільнення з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, проведено всупереч вимогам трудового законодавства. А тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі підлягають задоволенню.

При цьому колегією суддів не встановлено пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права, про що стверджував представник відповідача.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Зясовано, що 18 лютого 2016 року на адресу ОСОБА_2 направлено копію наказу про його звільнення та повідомлено про необхідність отримання трудової книжки. Однак, рекомендований лист з відміткою листоноші «за терміном зберігання» повернуто КП «Івано-Франківськводоекотехпром» (а.с.55, 56). Копію наказу згідно його заяви повторно направлено 10 березня 2016 року (а.с.58).

Вказані обставини також були встановлені Івано-Франківським міським судом при розгляді протоколу №09-01-0053/147 про вчинення генеральним директором КП «Івано-Франківськводоекотехпром» ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП (а.с.141-142).

Посилання представника КП на отримання ОСОБА_2 копії наказу у день звільнення ( що підтверджується актом від 18 лютого 2016 року) є неспроможним. Зі змісту акту видно, що в цей день позивачу було оголошено оспорюваний наказ, що посвідчено підписами інспектора з кадрів ОСОБА_11, завідувача кадрів ОСОБА_12, начальника відділу безпеки та охорони виробництва ОСОБА_8, заступника відділу безпеки та охорони виробництва ОСОБА_7 В той же час запис про отримання позивачем копії наказу жодними підписами цих осіб не засвідчений (а.с.60).

Відповідно вказаний акт не є належним доказом, що підтверджував би цю обставину.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом 23 березня 2016 року, тобто після одержання копії оскаржуваного наказу. Разом з тим, трудову книжку останній отримав тільки в ході розгляду справи.

Відтак, враховуючи, що початком перебігу місячного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі в даному випадку слід вважати день вручення йому наказу про звільнення, колегія суддів приходить до переконання, що позивачем не пропущено встановленого законом строку захисту порушеного права.

Водночас не заслуговують на увагу твердження позивача щодо інших порушень норм трудового законодавства при його звільненні, зокрема недотримання відповідачем строку та порядку накладення дисциплінарного стягнення.

Перевіряючи дотримання КП положень ст. 43 КзПП України встановлено, що відповідно до витягу з протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 10 лютого 2016 року №2 профспілкова організація дала згоду на звільнення такого (а.с.62).

Посилання апелянта про те, що його не було повідомлено про засідання профспілкової організації є голослівним, спростовується матеріалами справи, поясненнями сторін, в тому числі самого позивача в засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Разом з тим, в силу вимог ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2016 року за результатами перевірки додержання субєктом господарювання законодавства про працю та загальнообвязкове державне соціальне страхування КП «Івано-Франківськводоекотехпром» Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області складено протокол №09-01-0053/147 про вчинення генеральним директором КП «Івано-Франківськводоекотехпром» ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП. Таке полягало в недотриманні при звільненні ОСОБА_2 вимог ст.ст. 47, 116, 117, 148, 149 КЗпП України (а.с. 104-114).

Однак, постановою Івано-Франківського міського суду від 8 червня 2016 року провадження по адміністративній справі щодо ОСОБА_3 за вказаною статтею закрито за відсутністю події та складу цього правопорушення (а.с.141, 142).

Зі змісту постанови вбачається, що судом встановлено дотримання підприємством місячного строку на притягнення до відповідальності ОСОБА_13 та надання останнім пояснення до застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

А отже, наведені обставини не підлягали доказуванню при розгляді даної справи.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно із п. 5 цього Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати.

Відповідно до абз. 2 п. 8 розд. ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (в даному випадку нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу) провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки про заробітну плату від 8 квітня 2016 року №1841 заробітна плата позивача за грудень 2015 року січень 2016 року становила відповідно 2 431,95 грн та 3 242,88 грн (а.с.74 ).

Враховуючи загальний розмір заробітної плати ОСОБА_2 за два місяці перед звільненням 5 674,83 грн,кількість календарних днів за цей період - 62 (31х2=62), відповідно середньоденна заробітна плата становить 91,53 грн (5 674,83:62).

Відтак, беручи до уваги кількість календарних днів після звільнення позивача з роботи (лютий - 11, березень 31, квітень 30, травень 31, червень - 30, липень- 31, серпень 31, вересень 30, жовтень 31, листопад 30, грудень 31, січень 31, лютий 28, березень 31, квітень - 4) загальна кількість днів вимушеного прогулу становить 411 днів.

Отже, сума втраченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 лютого 2016 року (враховуючи, що день звільнення 18 лютого 2016 року є останнім робочим днем) до 4 квітня 2017 року складає 37 618,83 грн (91,53 грн х 411 днів), яка і підлягає стягненню на користь позивача. Вказана сума визначена без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

В силу вимог ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно розяснень п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 заподіяно моральну шкоду, оскільки це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало додаткових зусиль для організації його життя. А отже, враховуючи характер заподіяння моральної шкоди, характер і обєм моральних страждань, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів приходить до переконання, що на відшкодування моральної шкоди з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» на користь позивача слід стягнути 1000 грн.

Зважаючи на вищенаведені обставини постановлене судом першої інстанції без дотримання вимог матеріального та процесуального права рішення в частині визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 2 837,43 грн підлягає до негайного виконання.

В той же час колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації вартості придбаного спецодягу.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічне положення закону передбачено й ст. 24 Закону України «Про відпустки».

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Інвалідам І і II групп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а інвалідам III групи - 26 календарних днів.

Розрахунок компенсації за невикористані відпустки провадиться враховуючи кількість відпрацьованого часу.

З матеріалів справи вбачається, що в 2005 році ОСОБА_2 повторно встановлено третю групу інвалідності. З листопада 2011 року він є інвалідом ІІ групи (а.с.13, 91, 140).

Разом з тим, з копії особової карточки №937 позивача видно, що в ній містяться відомості встановленої йому ІІІ групи інвалідності. Крім того, із записів у цій картці про надання відпусток вбачається, що з 2006 року по день звільнення позивачу надавалась щорічна основна відпустка тривалістю 26 календарних днів. Сама така тривалість відпустки передбачена для осіб, яким встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.53).

В ході розгляду справи як судом першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду позивач не заперечував того, що до звільнення з роботи не повідомляв адміністрацію КП про встановлення йому ІІ групи інвалідності.

Враховуючи, що ненадання ОСОБА_2 відпустки тривалістю 30 календарних днів сталося з його вини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вірним є також висновок суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації вартості придбаного спецодягу.

Відповідно до положень ч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59, ст. 60 ЦПК України ЦПК України кожна сторона зобовязана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем на надано будь-яких належних та допустимих доказів про придбання ним спеціального одягу. При цьому суд першої інстанції правильно критично оцінив пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки такі не можуть бути належними та допустимими.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Розподіл судових витрат на сторін слід покласти відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2017 року в частині визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» від 18 лютого 2016 року №23/05-2 щодо звільнення ОСОБА_2 з посади охоронця відділу безпеки та охорони виробництва комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» за прогул.

Поновити ОСОБА_2 з 18 лютого 2016 року на посаді охоронця відділу безпеки та охорони виробництва комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром».

Стягнути з комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» на користь ОСОБА_2 37 618,83 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням всіх обовязкових платежів.

Стягнути з комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» на користь ОСОБА_2 1000 грн моральної шкоди.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 2 837,43 грн допустити до негайного виконання.

Стягнути з комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» на користь держави судовий збір у розмірі 4 630,52 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_14