Номер провадження: 22-ц/785/4209/17
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Суворовський районний відділ м. Одеси ДМС України, про зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 рокупозов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Суворовський районний відділ м.Одеси ДМС України про зняття з реєстраційного обліку - задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 та знято її з реєстраційного обліку.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15 березня 2004 року Управлінням житлово - комунального господарства Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, позивачу та членам його сім'ї : ОСОБА_4 - дружині, ОСОБА_5 - сину, ОСОБА_2 - доньці у рівних частинах, загальною площею 63,5 кв.м (а.с.6).

04.12.2007 року відповідач- ОСОБА_2. яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, ІПННОМЕР_2, уклала Договір дарування своєї ? частини квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 63,5 м2, житловою площею 37,7 м2 своїй матері ОСОБА_4.(а.с.11).

04.04.2008 КП «Одеським міським бюро технічної інвентарізації та реєстрації об'єктів нерухомості», було прийняте рішення про реєстрацію права власності ? частини квартири та видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_4, як власнику ? частини квартири на підставі договору дарування.(а.с.12-13).

Згідно довідки з місця проживання та складу сім'ї і реєстрації від 13.04.2016 р.№ 2698 наданої КП ЖКС « Північний» дільниця № 3, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_3 - відповідальний, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6- онучка, ОСОБА_7- онучка, ОСОБА_2 - дочка, ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_8 - теща (а.с.14).

Дочка відповідача - ОСОБА_9 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с.18).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі ст.71ЖК України та 405 ЦК України, виходив з того, що відповідач тривалий час не проживає у вказаній квартирі, веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальних послуг, чим перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, що підтверджується актом № 01 від 12.09.2016 року, складеним сусідами.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків , викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже ст. 71 ЖК України стосується збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім'ї в будинках державного і громадського фонду, а ст. 405 ЦК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в приватному жилому фонді.

Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання, однак вони встановлюють різну правову природу та особливості припинення права користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Визнавши відповідача такою, що втратила право користування житлом в квартирі на підставі ст.ст.71, ЖК України, суд першої інстанції не врахував, що зазначеними нормами права регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського жилого фонду.

Квартира, що розташована: АДРЕСА_1 не відноситься до цього жилого фонду, а є приватною власністю ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 у рівних частках. Оскільки відповідачка є членом сім'ї позивача, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права колишнього члена сімї власника на користування житлом. А відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Позивач посилався на те, що відповідачка не проживає більше року в спірній квартирі, квартиру залишила добровільно, веде аморальний спосіб життя, вживає хімічні та наркотичні препарати, алкогольні напої, однак, у передбаченому ст.ст. 10,60 ЦПК України порядку, позивачем не надано жодного доказу, котрий свідчив би про те, що ОСОБА_2 вибула зі спірної жилої площі і не використовує її для проживання понад одного року без поважних причин та має інше житло.

Між тим, з апеляційної скарги, доданих матеріалів та пояснень ОСОБА_2 в судовому засіданні вбачається, що вселилась та зареєстрована у спірній квартирі, як член сім'ї, вимушена була тимчасово проживати окремо через погіршення стосунків з своєю матір'ю, яка чинить їй перешкоди у сумісному проживанні.

Факт зловживання відповідачем алкоголем та наркотичними препаратами спростовуються медичними довідками та результатами досліджень, які додані до матеріалів справи.

Більш того, при ухваленні оскаржуваного рішення, суд порушив норми процесуального права.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що 20 вересня 2016 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_3, 22 вересня 2016 року було відкрито провадження по справі та справа була призначена до розгляду у цей же день- 22 вересня 2016 року та в цей же день була розглянута у відсутності сторін, що є недопустимим.

Будь-яких даних щодо повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи (телефонограми, розписки і таке інше) матеріали справи не містять, а супровідні листи щодо відправки копії ухвали про відкриття провадження не підписані та не містять дати відправлення (а.с. 27-29).

Отже, суд розглянув позовну заяву ОСОБА_3 без повідомлення відповідача про розгляд справи, у зв'язку з чим відповідач була позбавлена можливості брати участь судових засіданнях, подавати докази та заперечення проти позовної заяви, заявляти клопотання, а також користуватись іншими процесуальними правами, передбаченими нормами ЦПК України.

Колегія наголошує, що згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зокрема, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Відповідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків , викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

А відповідно ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів ,-

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року - скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимогОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Суворовський районний відділ м. Одеси ДМС України, про зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк