Справа № 527/421/17
провадження 2/527/321/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 квітня 2017 року м. Глобине
Глобинський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої - судді Олефір А.О.
при секретарі - Волик Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу.
В судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач повторно в судове засідання не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили.
Суд, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній даних та доказів.
Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, обєктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.
Взяті на себе зобовязання за договором позики позичальник ОСОБА_2 не виконав позичені кошти позикодавцю у встановлений строк не повернув.
Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 та ч.3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
З огляду на встановлені обставини та норми закону, суд вважає, що розписка ОСОБА_2, як борговий документ, надана позивачем, свідчить про існування між сторонами невиконаних позичальником зобовязань по договору позики, і є підтвердженням укладення договору позики, умови якого відповідач не виконав, а тому позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання стосовно судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Позивач документально підтвердила, що сплатила судовий збір в сумі 1000 грн. 00 коп., проте ставка судового збору за подання позову про стягнення боргу (позов майнового характеру) становить 1 % від позову, але не менше 640,00 грн. Таким чином, позивач переплатила суму судового збору на суму 360,00 грн.
Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 640,00 судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 530, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1судові витрати у сумі 640,00 грн.(шістсот сорок гривень 00 копійок).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Глобинський районний суд Полтавської області протягом 10 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення .
Суддя А. О. Олефір