Справа №642/2036/17
Провадження №2/642/1017/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2017 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді - Шрамко Л.Л.
з участю секретаря - Бондаренко В.П.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,
Позивач звернувся 26 квітня 2017 року до суду позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором позики у загальній сумі 26 5 604 грн. 04 коп., у тому числі суму позики -21 000 грн, процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ 1139 грн.74 коп., інфляційного збільшення суми боргу відповідно до ст. 625 ЦК України 378 грн, 3% річних від суми боргу 86 грн. 30 коп., а також 4 000 грн у відшкодування моральної шкоди, та судові витрати у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 30 листопада 2016 року надав у позику грошові кошти у розмірі 21 000 грн., про що вона надала розписку, та зобовязалась повернути позику у строк до 1 березня 2017 року, однаку свої зобовязання не виконала, грошові кошти не повернула.
8 листопада 2017 року позивач подав суду заяву про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачки заборгованість розмірі 25 682 грн. 97 коп., у тому числі: суму позики -21 000 грн, процентів за користування коштами за період з 30.11.2016 по 09.11.2017 на рівні облікової ставки НБУ згідно зі ст. 1048 ЦК України у розмірі 2 610 грн. 02 коп., відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційного збільшення суми боргу за період з березня по вересень 2017 року 1638 грн.,3% річних від суми боргу за період з 02.03.2017 по 09.11.2017 року 434 грн. 95 коп., а також 4 000 грн у відшкодування моральної шкоди, та судові витрати у справі.
В судовому засіданні 22 грудня 2017 року позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 4 000 грн. В інший частині позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 8 листопада 2017 року підтримав.
Вказані остаточні позовні вимоги позивач підтримав в судовому засіданні. Пояснив, за проханням відповідачки, яка послалась на матеріальні труднощі, він надав їй у позику 21 000 грн., однак вона їх не повернула, хоч неодноразово обіцяла повернути. Згодом припинила відповідати на його дзвінки. Вони намагались діти згоди з приводу погашення боргу, коли справа перебувала в суді, однак не знайшли порозуміння щодо суми погашення боргу.
Представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги позивача.
Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що неофіційно працювала продавцем в магазині позивача, який є приватним підприємцем. У неї була виявлена недостача на суму 21 000 грн, у звязку чим вона і написала розписку позивачу з зобовязанням її погасити. Грошові кошти вона від позивача не отримувала. Під час розгляду даної справи в суді вона мала намір укласти мирову угоду з позивачем, однак він вимагає від неї занадто велику суму, яку вона не в змозі сплатити.
Представник відповідача ОСОБА_2 пояснила, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки наявні інші правовідносини, договір позики не укладався, грошові кошти позивач відповідачці не передавав.
Суд, вислухавши сторін, їхніх представників, допитавши свідків за клопотанням сторін, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав.
Позивач надав суду оригінал розписки від 30 листопада 2016 року, згідно з якою ОСОБА_4ВА. отримала у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 21 000 грн, які зобовязується повернути у строк не пізніше 1 березня 2017 року. Факт передачі вказаних грошових коштів на цій розписці посвідчений ОСОБА_5
Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю правовою природою договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Судом встановлено, що розписка, надана відповідачкою, містить всі обов'язкові елементи, які підтверджують факт укладення між нею та відповідачем договору позики та визначає його основні умови. Так, розписка написана та підписана власноруч позивачкою, що вона підтвердила в судовому засіданні, зазначені її дані та дані позикодавця, які дають змогу ідентифікувати осіб; дата отримання грошових коштів, сума грошових коштів, отриманих в позику; зобов'язання відповідачки повернути грошові кошти; погоджений сторонами строк повернення позики.
Факт отримання відповідачкою від позивача грошових коштів у розмірі 21 000 грн. згідно з наданою розпискою підтвердила в суді свідок ОСОБА_5, допитана за клопотанням позивача. Вона також пояснила, що розписку відповідачка писала власноруч, добровільно, а вона- свідок- також власноруч зазначила в розписці, що підтверджує цей факт.
Свідок ОСОБА_6, допитана за клопотанням відповідачки, пояснила в суді, що відповідачка працювала в продуктовому магазині з літа 2016 року по січень 2017 року. Однак вказані обставини не спростовують наданих позивачем доказів щодо отримання відповідачкою суми позики. Вказаний свідок не була присутня під час оформлення вказаної розписки, отже її показання не мають доказового значення для розгляду даної справи.
Надані позивачкою копії її власноручних записів щодо обліку товару також не спростовують наданих позивачем належних та допустимих доказів щодо отримання нею у позику вказаних грошових коштів.
Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Як встановлено під час судового розгляду, відповідачка, заперечуючи факт отримання грошей від позивача, будучи обізнаною про існування боргової розписки від її імені на суму 21 000 гривень на користь позивача, не оспорила цю розписку, з зустрічними позовними вимогами про визнання розписки недійсною відповідачка не звернулась.
Більш того, в судовому засіданні позивачка виявляла намір укласти мирову угоду з позивачем у разі узгодження суми, яку вона повинна повернути, однак сторони не дійшли згоди щодо розміру суми погашення боргу.
Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13) та у постанові від 11.11.2015 року (справа № 6-1967цс15) сформулював правову позицію, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, з огляду на прямі приписи цивільного законодавства України, а також правову позицію Верховного Суду України, суд погоджується з тим, що зі змісту розписки, наданої відповідачкою, випливає, що між сторонами були укладений договір позики, за яким відповідачка на момент складання розписки отримала гроші в борг від позивача та зобов'язалася їх повернути у встановлений строк.
Оскільки за договором позики грошові кошти надаються на поворотній основі, то після їх отримання у відповідачки виник обов'язок повернути грошові кошти позивачу у встановлений строк.
При цьому, відповідачкою не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача щодо надання грошових коштів в борг або які б підтверджували факт повернення грошових коштів позивачу.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, зміна умов зобов'язання тощо.
За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Таким чином, наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього. Оригінал розписки позивачем наданий суду.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Відповідачка не виконала свої зобов'язання про повернення боргу у розмірі 21 000 грн.
Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідна правова позиція міститься в постанові Верхового Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-36цс14.
Відповідно до ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Виходячи з наведених положень, суд приходить до висновку, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог, та надані ним докази відповідачкою належними та допустимими доказами не спростовано.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, в межах заявлених позовних вимог. відповідачка зобовязана сплатити на користь позивача суму позики, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, та суму процентів за час прострочення на рівні облікової ставки НБУ.
Сума процентів на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України за користування відповідачкою грошовими коштами позивача у розмірі 21 000 грн становить: за період з 30.11.2016 по 13.04.2017- 1 087, 39 грн.(135 днів х14,0%); за період з 14.04.2017 по 26.05.2017 314, 13 грн. (42 дня х13,0%); за період з 26.05.2017 по 27.10.2017 - 1 107, 53 (154дня х12,5%); за період з 27.10.2017 по 09.11.2017 100, 97 грн., (12 днів х13,5 %), а всього 2 610, 02 грн.
Виходячи з індексу споживчих цін за березень 2017 року 101, 8%; квітень 2017 року 100,9%, травень 2017 року 101, 3%; червень 2017 року 101,6%; липень 2017 року 100,2%, вересень 2017 року 102,0%, сума інфляційного збільшення боргу 21 000 грн. у вказані місяці відповідно становить 378 грн., 189 грн., 273 грн., 336 грн., 42 грн., 420 грн., а всього загальний розмір інфляційного збільшення боргу становить 1 638 грн.
3% річних за період з 02.03.2017 по 09.11.2017 року ( 252 дні) від суми боргу 21 000 грн. складає 434 грн. 95 коп.
Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідачки, складає 25 682 грн. 97 коп.:(21 000 +2 610 грн. 02 коп.+ 1638 грн.,+ 434 грн. 95 коп. = 25 682 грн. 97 коп.).
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути у відшкодування понесених витрат на сплату судового збору 640 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 7, 12, 13, 76-81, 141, 200, 206, 264-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 526, 554, 625, 1046, 1047- 1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено 26 грудня 2017 року.

Суддя - Л.Л. шРАМКО