Справа № 159/6182/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Лесик В.О.
Провадження № 22-ц/773/1420/17 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - Мельничука А.О.,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання окремих положень кредитного договору недійсними та визнання недійсними договорів страхування, додаткової угоди до кредитного договору,

за апеляційною скаргою позивача за первісним позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковельського міськрайонного суду від 15 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулось до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 30.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №VOKVGK00001549, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 35 000 доларів США на термін до 30.07.2037 року зі сплатою 0,84% на місяць, тобто 10,08% річних.

Проте, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з чим станом на 27.08.2014 року виникла заборгованість в розмірі 37 979,89 доларів США, з яких: 33 976,18 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 991,23 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 70 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 21,54 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 18 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 802,96 доларів США - штраф (процентна складова). Вказаний розмір кредитної заборгованості за курсом 13,89 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 27.08.2014 року становить 526 188,63 грн.

Банк просив суд стягнути з відповідача вказаний розмір кредитної заборгованості, а також судові витрати по справі.

ОСОБА_4 до суду було подано зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними та стягнення коштів в якій він просив суд просив визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з банку 65643,38 грн.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що: наданий банком розрахунок заборгованості є невірним; нараховані банком пеня та штраф є різновидом неустойки, а тому не можуть стягуватись одночасно; підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки суперечить положенням ст. 1056-1 ЦК України; неустойка (штраф, пеня) не можуть стягуватися поза межами позовної давності в один рік; за всієї своєї обачності не можна було запобігти виникненню та попередити кризу світової фінансової системи, яка не дає можливості сплачувати суми, передбачені договором; банк порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; іпотечний договір є похідним від головного договору, тому і він має бути визнаний недійсним; необхідно застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з банку 65 643,38 грн.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 23.12.2014 року подану ОСОБА_4 зустрічну позовну заяви прийнято судом до спільного розгляду із первісним позовом банку.

В серпні 2017 року представником ОСОБА_4 до суду подано заяву про уточнення позовних вимог зустрічної позовної заяви, в якій останній просить: визнати недійсним договір особистого страхування №VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року та договір страхування майна №VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року; визнати недійсним п. 7.1. кредитного договору №VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору; визнати недійсною додаткову угоду №1/1-1 від 30.08.2010 року до договору №VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року. В решті позов просив залишити без розгляду.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду 23.08.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині визнання в цілому недійсними кредитного та іпотечного договорів, а також застосування правових наслідків недійсності правочину, залишено без розгляду.

Вимоги уточненої зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 мотивовані тим, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи за №235 від 12.05.2015 року договір особистого страхування №VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року та договір страхування майна №VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року він не підписував. Сплата щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу суперечить положенням ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 15.09.2017 року в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалено визнати недійсним договір страхування майна ОСОБА_4 №VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року.

Визнати недійсним договір особистого страхування ОСОБА_4 №VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року.

Визнати недійсним п. 7.1. кредитного договору №VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору.

Визнати недійсною додаткову угоду №1/1-1 від 30.08.2010 року до кредитного договору №VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 730,80 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 12 804,48 грн.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його первісного позову, а в задоволенні зустрічного позову відмовити з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що 30.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №VOKVGK00001549 (а.с.8-10).

Умовами цього договору, зокрема п. 7.1. передбачено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 30.07.2007 року по 30.07.2037 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 000 доларів США для придбання житла в м. Ковелі Волинської області, а також у розмірі 10 500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3., 2.2.7. договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору.

Відповідач ОСОБА_4 зобов'язувався щомісяця в період сплати (з «25» по «31» число кожного місяця) надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 382,86 доларів США для погашення заборгованості за договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії (п. 7.1.).

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (п. 7.1.).

Згідно з п. 2.3.3. кредитного договору простроченням вважається: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту.

Із наданого позивачем за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором після отримання кредиту 30.07.2007 року вбачається, що відсоткова ставка 10,8% річних діяла по 01.11.2008 року. Починаючи з 01.11.2008 року по 30.08.2010 року діяла відсоткова ставка 13,2% річних, а починаючи з цієї дати до 27.08.2014 року - 12,7% річних.

Виходячи з цього, розмір кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_4 становить 37 979,89 доларів США, з яких: 33 976,18 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 991,23 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 70 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 21,54 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 18 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 802,96 доларів США - штраф (процентна складова). Вказаний розмір кредитної заборгованості за курсом 13,89 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 27.08.2014 року становить 526 188,63 грн.

Місцевий суд відмовляючи в задоволенні первісного позову банку свої висновки мотивував тим, що банк не довів, що станом на 27.08.2014 року, тобто на момент проведення відповідного розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви, ОСОБА_4 допустив прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується і вважає його таким що відповідає встановленим у справі обставинам.

Із висновку судово-економічної експертизи випливає, що визначити розмір заборгованості неможливо через відсутність усіх необхідних документів для проведення експертного дослідження, серед яких: графік погашення кредиту в розрізі погашення основного боргу, відсотків, комісії за кредитним договором №VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року; документи бухгалтерського обліку банку, які підтверджують погашення позичальником ОСОБА_4 власними коштами списаних банком кредитних коштів на оплату страхових платежів у сумі 1 606,76 доларів США; бухгалтерські документи, які підтверджують нарахування процентів за період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року на виконання умов кредитного договору; документи, які підтверджують підстави збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки з 10,08% річних до 13,20% річних та до 12,70% річних; документи бухгалтерського обліку банку, які підтверджують нарахування штрафів на виконання умов кредитного договору за період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року.

Місцевий суд своєю ухвалою від 08.06.2017 року зобов'язав банк надати суду документи, на відсутність яких посилається судовий експерт. Вказана ухвала банком виконана лише частково та витребовувані документи, зокрема, графік погашення кредиту в розрізі погашення основного боргу, відсотків, комісії за кредитним договором №VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року, не надано.

На думку суду, саме згаданий графік погашення кредиту є основним документом, який необхідний для проведення повного експертного дослідження, оскільки деталізує положення кредитного договору. Відсутність графіка погашення кредиту не дає змоги провести повноцінне експертне дослідження, в тому числі й щодо визначення розміру заборгованості ОСОБА_4 за спірним кредитним договором.

Неправомірне збільшення процентної ставки в односторонньому порядку до 13.2% місцевий суд обґрунтовував наступним.

За умовами кредитного договору на момент його укладення процентна ставка була визначена сторонами договору - 10,8% річних і відповідно діяла до 01.11.2008 року, як зазначено в розрахунку заборгованості.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази про погодження сторонами збільшення процентної ставки з 01.11.2008 року до 13,2%.

Згідно пояснень представника позивача за первісним позовом наданих в суді першої інстанції, збільшення процентної ставки проводилось з відома відповідача, якому було надіслано відповідне повідомлення, після якого останній не висловлював будь-яких заперечень та продовжував сплачувати кредит.

На обґрунтування таких тверджень, представник позивача за первісним позовом покликалась на повідомлення від 03.10.2008 року, надісланого ОСОБА_4, а також реєстри на відправлені рекомендовані листи від 17.10.2008 року, в якому зазначено прізвище відповідача, а також наявний відбиток поштового штемпеля м. Дніпропетровська з датою 29.10.2008 року, хоча в самому письмовому повідомленні ОСОБА_4 запропоновано не пізніше 24.10.2008 року висловити свою думку з приводу цього.

Однак, представником відповідача заперечувався факт отримання ОСОБА_4 будь-якого повідомлення з банку про збільшення процентної ставки.

У згаданому письмовому повідомленні банку від 03.10.2008 року про збільшення процентної ставки вказана адреса ОСОБА_4 - АДРЕСА_1, проте, як встановлено судом, його адресою є АДРЕСА_2.

На вимогу суду представити будь-який інший документ, що посвідчує факт отримання ОСОБА_4 повідомлення банку, представник позивача повідомила про його відсутність.

Належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Банк при цьому має довести, що він повідомив боржника належним чином. Проте, як правильно встановлено місцевим судом, банком не було доведено, що відповідач ОСОБА_4 належним чином повідомлявся про збільшення процентної ставки. Доказів на підтвердження належного повідомлення банк не надав і такі в матеріалах справи відсутні.

Згідно п. 2.3.1. укладеного сторонами кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшується ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Разом з тим, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла як на момент укладення кредитного договору так і на момент підвищення відсоткової ставки до 13,20% річних), було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції не знайшло свого підтвердження покликання представника позивача за первісним позовом на ті обставини, що ОСОБА_4 продовжував вносити платежі за кредитом і після збільшення відсоткової ставки, що свідчить про його обізнаність про збільшення відсоткової ставки і це вказує на те, що він сплачуючи відсотки за новою ставкою добровільно прийняв пропозицію банку.

І з наданих суду стороною відповідача квитанцій про сплату боргу, розрахунку заборгованості, довідки спеціаліста слідує, що за умовами кредитного договору ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати банку заборгованість по 382 доларів США. За вказаний період з 01.11.2008 року останній сплачує банку заборгованість в значно більшій сумі для дострокового погашення заборгованості.

Копії квитанції підтверджують той факт, що позичальник не міг знати про зміну відсоткової ставки, оскільки в них вона не відображалась.

Зазначені обставини підтвердженні і висновком судово-економічної експертизи від 01.04.2016 року, відповідно до якого за наданими банком документами у розрахунку за договором від 30.07.2007 року банком при нарахуванні відсотків застосовувались ставки, які не передбачені умовами кредитного договору (13,20%, 31,57%, 30,57%), що свідчать про утримання з позичальника додаткових нарахувань по процентах, які збільшують фактичну вартість кредиту.

З огляду на це, висновок місцевого суду про те, що до зазначених правовідносин положення ч. 2 ст. 642 ЦК України застосуванню не підлягають, а відтак відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зміна відсоткової ставки в односторонньому порядку є недійсною, є обґрунтованим і узгоджується з нормами матеріального права.

Виходячи з розрахунку позивача (а.с.4-6, т.1), ним за період з 01.11.2008 року по 30.08.2010 року нараховано до сплати 8 432,67 доларів США з врахуванням ставки 13,2% на рік, хоча в цей період мала діяти відсоткова ставка на рівні встановленої при укладенні кредитного договору - 10,08%. З цього випливає, що у вказаний період позивачем неправомірно, тобто з порушенням умов договору надміру до сплати нараховано відсотків за користування кредитними коштами в сумі 1 993,18 доларів США (8 432,67 доларів США - (8 432,67 доларів США х 10,08% : 13,2%).

Судом також встановлено, що починаючи з 30.08.2010 року по 27.08.2014 року діяла відсоткова ставка 12,70%.

Представник позивача за первісним позовом у своїх поясненнях вказував на правомірність встановлення такої відсоткової ставки, оскільки вона передбачена додатковою угодою до кредитного договору.

В матеріалах витребуваної місцевим судом кредитної справи наявна додаткова угода до кредитного договору від 30.07.2007 року, укладена між банком в особі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про зміну відсоткової ставки по кредиту - 12,70%, починаючи з 30.08.2010 року. В зазначеній угоді мається підпис представника банку та позичальника. Дана угода має формат квитанції та не посвідчена печаткою.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як вбачається з оригіналу додаткової угоди, вона підписана представником банку, проте ідентифікувати цю особу неможливо, як і неможливо встановити обсяг її повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладання вказаної додаткової угоди) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Зазначених вимог закону при укладенні додаткової угоди банком, як юридичною особою, не дотримано.

Згідно з ч. 2 ст. 1055 цього Кодексу кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки зазначеною додатковою угодою вносились зміни до згаданого кредитного договору, то ця угода мала вчинятись як і сам кредитний договір в письмовій формі. Оскільки відсутність на цій додатковій угоді печатки банку свідчить про недодержання при її вчинені обов'язкової письмової форми, вона в силу вимог наведеної норми права є нікчемною і підлягає визнанню на вимогу відповідача недійсною (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

На підставі встановленої цією нікчемною додатковою угодою відсоткової ставки 12,7% за період її дії з 30.08.2010 року і до 27.08.2014 року банком нараховано до сплати 17 638 доларів США, що на 3 639,71 доларів США більше, ніж би мало бути нараховно при відсоткові ставці 10,08% (17 638 доларів США - (17 638 доларів США х 10,08% : 12,7%).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12.05.2015 року підпис в додатковій угоді ймовірно виконано ОСОБА_4

Суд першої інстанції оцінивши в сукупності наведені докази прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 що стосуються недійсності додаткової угоди №1/1-1 від 30.08.2010 року до кредитного договору від 30.07.2007 року є підставними і підлягають до задоволення.

Визнаючи недійсними договори страхування майна ОСОБА_4 №VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року та особистого страхування ОСОБА_4 №VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року суд виходив з наведених вище підстав передбачених ст. ст. 202, 203, 215 ЦК України.

Судом встановлено, що вказані договори страхування були укладені 27.07.2007 року за заявами ОСОБА_4 від вказаної дати на виконання договору застави від 30.07.2007 року, який сторонами на той час не укладався, а було укладено договір іпотеки 30.07.2007 року, тобто укладення кредитного договору та договору іпотеки було за часом пізніше як укладення договорів страхування на виконання цих договорів.

У договорі страхування майна та договорі особистого страхування від імені ОСОБА_4 поставлений підпис. У висновку призначеної місцевим судом у даній справі судово-почеркознавчій експертизи за №235 від 12.05.2015 року зазначено, що підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на лицевій стороні та підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на зворотній стороні в договорі особистого страхування №VOKVLK00050372 від 27.07.2007, підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на лицевій стороні та підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на зворотній стороні в договорі страхування майна №VOKVGK00050371 від 27.07.2007, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4

Банком доказів, які б спростовували висновки судово-почеркознавчої експертизи надано не було.

Крім того, експертне дослідження проведено на підставі наданих та завірених матеріалів кредитної справи ОСОБА_4, експериментальних зразків підпису та почерку ОСОБА_4, вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_4, оригіналів документів з вільними та умовно-вільними зразками підпису ОСОБА_4 та додаткових зразків підписів та транскрипції ОСОБА_4

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, місцевим судом було встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 не підписував договір страхування майна №VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року та договір особистого страхування №VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року, не виявляв своєї волі на їх укладення, що з огляду на вимоги ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України свідчить про їх недійсність.

З огляду на це, сплачені відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 кредитні кошти в сумі 1 606,76 доларів США (відповідно до висновку економічної експертизи), які в період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року банк списував на оплату страхових платежів, повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за договором.

Згідно з п. 7.1. укладеного між сторонами кредитного договру, банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 30.07.2007 року по 30.07.2037 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 000 доларів США для придбання житла в м. Ковелі Волинської області, а також у розмірі 10 500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3., 2.2.7. договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору.

Відповідач ОСОБА_4 зобов'язувався щомісяця в період сплати (з «25» по «31» число кожного місяця) надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 382,86 доларів США для погашення заборгованості за договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії (п. 7.1.).

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (п. 7.1.).

Виходячи зі змісту та умов укладеного між сторонами кредитного договору, даний правочин є договором споживчого кредиту.

Згідно з ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Пунктом 6.2. спірного кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11. даного договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому, позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Оскільки в даному випадку сплата винагороди за проведення додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови, як правильно зазначено місцевим судом з огляду на наведені норми матеріального права, суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При визначенні в п. 7.1. спірного кредитного договору обов'язку позичальника сплачувати щомісячну винагороду у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту (70 доларів США) не було зазначено, за які саме послуги цю винагороду (комісію) встановлено. Тому, комісія сплачувалась за послуги, які супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справі №6-80 цс13 від 25.09.2013 року та у справі №6-1746цс16 від 16.11.2016 року.

З огляду на наведене, місцевий суд прийшов до вірного висновку про визнання недійсним п. 7.1. кредитного договору №VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору, оскільки дана умова договору не узгоджується із наведеними вище нормами матеріального права та правовими висновками Верховного Суду України.

З огляду на це, сплачені ОСОБА_4 кредитні кошти, які в період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року банк зараховував як винагороду за надання фінансового інструменту, повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за договором.

Слід також зауважити, що місцевий суд у своїх висновках про відмову у задоволенні первісного позову банку до ОСОБА_4 врахував наступні обставини і зокрема, висновки судово-економічної та додаткової судово-економічної експертиз, якими в категоричній форми встановлені наступні факти, які ніяким чином не спростовані позивачем.

Під час дослідження розрахунку заборгованості станом на 27.08.2014 року встановлено документально необґрунтоване збільшення заборгованості за основним боргом. У розрахунку заборгованості банком при нарахуванні відсотків застосовувались ставки не передбачені умовами кредитного договору (13,20%; 31,57%; 30,57% ), що свідчить про утримання з позивача додаткових відрахувань по процентах і збільшення фактичної вартості кредиту.

За результатами досліджених квитанцій позичальника на погашення заборгованості та виписки по рахунку встановлено затримку платежів (частини платежів). Встановлені також платежі в національній валюті в погашення пені за договором, однак вони не відображені в рахунку. За період з 25.07.2008 року по 25.07.2014 року банком збільшена заборгованість за договором на суму 1 606,76 доларів США, що документально підтверджено. В результаті дослідження квитанцій на погашення заборгованості встановлено неодноразові затримки платежів, а також встановлені платежі, які не відображені в рахунку банку.

З 30.07.2017 року по 25.08.2008 року банк щомісячно нараховував комісію в сумі 70 доларів США. Починаючи з 26.08.2008 року сума комісії змінилася та становить 70,09 доларів США. У розрахунку у колонці «Загальна заборгованість по комісії» постійно залишається непогашена сума 70 доларів США та у підсумковій частині розрахунку зазначено заборгованість з комісії 70 доларів США. Позивачем частину платежів виконано достроково та у розмірі, що перевищує встановлений у кредитному договорі - 382,86 доларів США.

Отже, з наявних матеріалів вбачається, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору фактично складала 14,92% та є вищою від процентної ставки, передбаченої умовами договору - 10,08%.

Відповідно до умов договору позичальник повинен станом на 27.08.2014 року при щомісячному платежі 382,86 доларів США, сплатити 34 159,86 доларів США, ним же було сплачено на вказану дату 37 887,15 доларів США. Тобто, з наведеного вбачається, що ОСОБА_4 була здійснена значна переплата, а відсутність заборгованості перед банком станом на 27.08.2014 року підтверджено також і відповідним розрахунком спеціаліста в якому зазначено, що як при відсотковій ставці 10,08% так і 12,70% заборгованість за кредитом відсутня.

Вирішуючи питання, чи мала місце прострочена заборгованість відповідача за відсотками чи тілом кредиту станом на 27.08.2014 року, колегія суддів виходить з такого.

Як зазначалось вище, позивачем станом на 27.08.2014 року неправомірно (з використанням не передбачених умовами договору відсоткових ставок 13,2% та 12,7%) в більшому на 5 632,89 доларів США (1 993,18 + 3 639,71) розмірі нараховано відсотків за користування кредитом, незаконно за недійсними договорами страхування і пунктом 7.1. кредитного договору перераховано страхових платежів на загальну суму 1 606,76 доларів США та нараховано комісії в розмірі 5 816,48 доларів США, що сумарно становить 13 056,13 доларів США. В той же час, станом на вказану дату, як зазначено в поданому позивачем розрахунку (а.с.4-6, т.1), за відповідачем рахувалось простроченої заборгованості: за тілом кредиту 22,88 долари США; за відсотками 1 595,90 доларів США; за комісією 70 доларів США, що загалом складає 1 688,78 доларів США. З наведеного випливає, що відповідачем станом на 27.08.2014 року не було допущено прострочення платежів, а навпаки ним внаслідок неправомірних дій банку надміру сплачено 11 367,35 доларів США (13 056,13 - 1 688,78), у зв'язку з чим у позивача не виникло передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України права вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати процентів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем при зверненні в суд із зустрічним позовом не пропущено загальний трирічний строк позовної давності по вимогах про визнання оспорюваних договорів страхування недійсними, оскільки, як встановлено судом, він їх не підписував, а відтак не міг дізнатись про їхнє існування раніше часу звернення позивача із первісним позовом, під час розгляду якого йому стало відомо про наявність цих договорів.

Недійсність пункту 7.1. кредитного договору в частині встановлення плати за кредит у вигляді комісії та згаданої додаткової угоди про встановлення відсоткової ставки в розмірі 12,7% не потребує визнання судом через нікчемність означеної частини першого правочину і вказаної угоди в силу закону (ч. 2 ст. 215 ЦК України), тому суд при вирішенні питань, яких стосуються вказані правочини, має виходити з їх недійсності, тобто не застосовувати умови (права і обов'язки сторін), які в них передбачені.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в первісному позові ПАТ КБ «ПриватБанк» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними вище доказами і висновками суду апеляційної інстанції.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача за первісним позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 15 вересня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді: