Справа № 382/1242/16-ц Головуючий у І інстанції Бурзель Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/1962/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 04.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернулася із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову вказувала, що 06 грудня 2002 року померла її баба, ОСОБА_10, після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: Київська область, Яготинський район, с. Сулимівка, вул. Кравченка, 185.

За життя, 07 лютого 1994 року, ОСОБА_10 залишила заповіт, яким усе належне їй на час смерті майно заповіла сину, ОСОБА_11

У визначений законом строк ОСОБА_11 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, однак після відкриття спадщини у шестимісячний строк фактично вступив у володіння спадковим майном.

16 грудня 2011 року помер її батько, ОСОБА_11

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: Київська область, Яготинський район, с. Сулимівка, вул. Кравченка, 185.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_11 є вона, його донька - ОСОБА_6, сини: ОСОБА_8, ОСОБА_9, дружина - ОСОБА_7

Посилаючись на те, що за життя ОСОБА_11 прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_10, вона, ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_11 шляхом постійного проживання разом із батьком ОСОБА_12

Відмову від спадщини не заявляла, разом із тим, оформити свідоцтво про право на спадщину за законом не може, оскільки на момент завершення будівництва житлового будинку не існувало жодного нормативного акту, що передбачав би процедуру введення завершеного будівництвом приватного житлового будинку в експлуатацію.

Просила встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_12, який помер 16 грудня 2011 року після смерті його матері, ОСОБА_10, яка померла 26 грудня 2002 року. Встановити факт її, ОСОБА_6, постійного проживання та ОСОБА_11 на час смерті останнього. Визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Київська область, Яготинський район, с. Сулимівка, вул. Кравченка, 185, в порядку спадкування за законом після смерті 16 грудня 2011 року її батька ОСОБА_11

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Установлено, що ОСОБА_11, який помер 16 грудня 2011 року прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, яка померла 26 грудня 2002 року.

Установлено факт постійного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_11, який помер 16 грудня 2011 року, на час смерті останнього.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Київська область, Яготинський район, с. Сулимівка, вул. Кравченка, 185, побудований згідно запису в погосподрській книзі №0194 у 1978 році, площею 52 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті 16 грудня 2011 року ОСОБА_11.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши доповідача, представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 26 грудня 2002 року померла ОСОБА_10

Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: Київська область, Яготинський район, с. Сулимівка, вул. Кравченка, 185.

Право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_10 набула на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 1989 року.(а.с.80-81)

За життя, 07 лютого 1994 року, ОСОБА_10 залишила заповіт, яким усе належне їй на час смерті майно заповіла сину, ОСОБА_11 (а.с. 16).

У визначений законом строк ОСОБА_11 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, однак після відкриття спадщини у шестимісячний строк фактично вступив у володіння та управління спадковим майном (зарізав козу, забрав речі ОСОБА_10А.), що підтверджено показаннями свідків.

16 грудня 2011 року помер ОСОБА_11 (а.с. 14).

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок за адресою: Київська область, Яготинський район, с. Сулимівка, вул. Кравченка, 185.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_11 є його донька - ОСОБА_6, сини: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та дружина - ОСОБА_7

ОСОБА_6 у визначений законом строк до нотаріальної контори не зверталась, як й інші спадкоємці (що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру), однак постійно проживала разом із батьком, ОСОБА_12, на час відкриття спадщини у м. Харкові по вул. Тернопільська, 34, що підтверджується довідкою (а.с. 18 зворот). Там же позивачка проживає і зараз.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем, а тому вважав її такою, що прийняла спадщину.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 зводяться до того, що померлий ОСОБА_11 продав їй спірний будинок і вона у ньому проживає разом з сім»єю з 2004 року, а тому вважає незаконним визнання за позивачкою права власності на будинок, як спадщину після померлого ОСОБА_11

Дані доводи апеляційної скарги розцінюються колегією суддів критично, оскільки не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Однак, враховуючи, що відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд необмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказував, що отримати свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_6 не може, оскільки за життя спадкодавець не зареєстрував свого права власності на спадкове майно, а тому вважав за можливе визнати за нею право власності на спадковий будинок у судовому порядку.

Проте судова колегія вважає такий висновок суду першої інстанції невірним та безпідставним виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування визначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім того, ОСОБА_13 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" розяснено, що ст. 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, земельну ділянку, іншу споруду.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину.

Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Слід звернути увагу на відсутність у матеріалах справи постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Тобто, судова колегія вважає даний позов про визнання права власності на спадкове майно передчасним, оскільки ОСОБА_6 до нотаріальної контори для оформлення спадщини не зверталась і спадкова справа взагалі не заводилася.(а.с.39).

Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7).

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Пунктом 66 Постанови КМ України від 25.12. 2015 року № 1127, в редакції Постанови КМ України від 23.08.2016 року № 553 передбачено, якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, право власності на яке спадкодавцем набуто за життя, але не було зареєстроване належним чином, нотаріус перед видачею свідоцтва про право на спадщину вносить відомості про право власності спадкодавця на таке майно у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно шляхом проведення відповідної державної реєстрації права власності за заявою спадкоємця.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з відповідною заявою до нотаріальної контори з приводу внесення відомостей про право власності спадкодавця на спірну земельну ділянку у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно шляхом проведення відповідної державної реєстрації права власності та в подальшому видачу йому свідоцтва про право на спадщину не звертався і обґрунтованої відмови нотаріуса від вчинення нотаріальних дій не отримував.

Вказані обставини були визнані та підтверджені позивачем та його представником, також, у суді апеляційної інстанції, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню, і на думку колегії суддів не потребують додаткової перевірки.

Отже, на час звернення позивача до суду з даним позовом відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не повно дослідив обставини у справі та дійшов до невірного висновку про можливість задоволенння позову, оскільки позивач звернулася до суду не скориставшись в повній мірі своїм правом вирішення даного питання позасудовим шляхом, передчасно та безпідставно звернувся до суду з даним позовом, і такі висновки, цілком узгоджуються з матеріалами справи, дослідженими апеляційним судом.

Крім того, визнаючи за позивачкою право власності на спірний будинок, суд першої інстанції зазначив, що цей будинок 1978 року побудови і має площу 52 кв.м.

Даний висновок суду повністю спростовується матеріалами справи, а саме: договором купівлі продажу від 27 травня 1989 року, відповідно до якого померла ОСОБА_10 придбала будинок житловою площею 30 кв.м. та технічним паспортом від 14 травня 2016 року, наданим позивачкою, відповідно до якого житловий будинок 1978 року побудови має площу 67,7 кв.м. та прибудову площею 42,2 кв.м., побудованою у 1990 році.(а.с.8).

Отже, на час смерті ОСОБА_10 (першого спадкодавця) у 2002 році житловий будинок мав загальну площу 109,9 кв.м.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Ю.О.Матвієнко

ОСОБА_2