АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Пікуль А.А.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

23 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики і процентів за користування позиковими коштами в розмірі 10 841 190,35 грн..

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_3 отримав від нього за договором позики 345 126,00 доларів США, які підлягали поверненню в строк до 2020 року рівними щомісячними платежами в розмірі 5000,00 доларів США кожен, які повинні сплачуватися, починаючи з березня 2015 року. Вказав, що з червня 2015 року відповідач припинив погашення заборгованості за договором, що є підставою вимагати повернення всієї суми позики та сплати процентів за користування позиковими коштами. З огляду на те, що відмова від виконання зобов'язання не допускається, просив суд стягнути з ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості 399 959,80 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 10 841 190,35 грн..

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, яка складається з основного боргу в розмірі 330 126,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23 грудня 2016 року становить 8 677 692,036 грн., та боргу за відсотками в розмірі 69 833,80 доларів США основного боргу, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23 грудня 2016 року становить 1 835 651,26 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судового збору 6 890,00 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та невірній оцінці наявних в матеріалах справи доказів. Вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для заочного розгляду справи, оскільки судова повістка про виклик в перше судове засідання, яка направлялася на його адресу, повернулася без вручення, що не можна розцінювати як належне повідомлення сторони про дату та час судового розгляду. Зазначив, що вирішення спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів можливе лише у разі повторної неявки відповідача в судове засідання, що суд першої інстанції не врахував та помилкового розглянув справу в заочному порядку в першому засіданні. Посилався на те, що судом не було з'ясовано, чи відбулася в дійсності передача коштів за договором позики, час та місце такої передачі, наявність можливих свідків чи написання позичальником розписки про їх отримання. Також судом не було перевірено, чи дозволяє фінансовий стан ОСОБА_4 надати в позику таку значну суму коштів, не встановлено дійсну правову природу цього договору, волевиявлення сторін на його укладення, правильність сприйняття ними фактичних обставин правочину, можливу наявність обману, насильства, впливу тяжкої обставини або удаваного характеру договору. Вважає, що сам лише примірник підписаного договору позики не може свідчити про виникнення між сторонами грошового зобов'язання, оскільки відсутні докази на підтвердження дійсної передачі коштів за договором. Вказав, що в дійсності підписання договору позики відбулося не з метою отримання ним коштів від позикодавця, а як обов'язкова умова для написання ОСОБА_4 заяви про відмову від позову у цивільній справі за спором між ними, що на той момент перебувала в провадженні суду. Таким чином, договір не був спрямований на настання реальних наслідків, обумовлених ним, а виступав як один із способів досудового врегулювання іншого спору.

Позивач ОСОБА_4 в поданих запереченнях на апеляційну скаргу зазначив, що доводи апелянта ОСОБА_3 не визнає і вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, з огляду на що просить відмовити задоволенні апеляційної скарги і залишити заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року без змін. Вказав, що проставленими на договорі підписами достовірно підтверджується факт отримання відповідачем обумовленої цим договором суми позики. В умовах договору сторони погодили, що позика передається позичальнику готівкою в момент його укладення і належним чином підписаний договір є доказом передачі грошей. При цьому, за змістом ст. 1047 ЦК України, не лише розписка може бути доказом передачі визначеної суми коштів, а й будь-який інший документ, з якого вбачається факт надання коштів в борг з зобов'язанням щодо їх повернення. Верховний Суд України у постанові № 6-50цс16 роз'яснив, що письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише виникнення договірних відносин, а й передачі грошових коштів позичальнику, а тому, наявність підписаного сторонами примірнику договору № 2/15 про надання процентної позики від 19 лютого 2015 року спростовує доводи апелянта про те, що кошти ним не отримувалися. Так як відповідачем не спростовано доводів позову щодо невиконання ним грошового зобов'язання і не надано жодних доказів на підтвердження погашення боргу, будь-які правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 лютого 2015 року між ОСОБА_4, як позикодавцем, та ОСОБА_3, як позичальником, було укладено договір № 2/15 про надання процентної позики, відповідно до умов якого, позикодавець надав позичальнику в позику 345 126,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на дату підписання договору еквівалентно 9 441 954,35 грн., під процентну ставку 14%; річних на строк до 05 грудня 2020 року.

В пункті 1 договору про надання процентної позики № 2/15 було погоджено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики у визначений в договорі строк, а також сплатити проценти за користування коштами, в розмірі і на умовах, встановлених договором.

Згідно пункту 3.5 договору про надання процентної позики № 2/15, сплата процентів повинна була здійснюватися щомісяця не пізніше 05 числа кожного календарного місяця за попередній місяць, одночасно з погашенням позики в порядку, визначеному договором, про що між позичальником і позикодавцем складається відповідний акт приймання - передачі.

Пунктами 5, 5.1, 5.2 договору про надання процентної позики № 2/15 передбачалося, що позичальник повинен розпочати повернення позики з 05 березня 2015 року і продовжувати повертати її щомісячними рівними частинами шляхом передачі позикодавцю коштів у гривнях в сумі, що еквівалентна 5 000,00 доларів США, виходячи з середнього готівкового курсу продажу долара США в місті Києві, встановленого станом на відповідний календарний день, в який здійснюється повернення позики. Повернення позики повинно здійснюватися не пізніше 05 числа кожного календарного місяця, відповідно до графіку погашення позики, викладеного в додатку № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Повернення позики (її частини) підтверджується актом повернення позики (її частини), який укладається між позикодавцем та позичальником і день повернення позики (її частини).

Також в пункті 5 договору про надання процентної позики № 2/15 сторони погодили, що джерелом інформації про середній готівковий курс продажу долара США в місті Києві для обрахування гривневого еквіваленту щомісячного платежу є сайт http://tables.finance.ua/ru/currency/avgcash.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 10 841 190,35 грн., що за середнім готівковим курсом продажу долара США в місті Києві станом на дату подачі позову становить 399 959,80 доларів США, ОСОБА_4 посилався на те, що з червня 2015 року ОСОБА_3 припинив виконувати свої зобов'язання позичальника і сплачувати кошти в рахунок погашення основного боргу та відсотків, в зв'язку з чим, станом на грудень 2016 року, за ним рахується заборгованість в вищезазначеному розмірі, яка підлягає стягненню за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково та, стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, яка складається з основного боргу в розмірі 330 126,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23 грудня 2016 року становить 8 677 692,036 грн., та боргу за відсотками в розмірі 69 833,80 доларів США основного боргу, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23 грудня 2016 року становить 1 835 651,26 грн., суд першої інстанції виходив з того, що факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики достовірно встановлений, за ним рахується заборгованість у визначених позивачем розмірах, а тому, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення боргу в гривневому еквіваленті, обрахованому за офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову.

Позивач ОСОБА_4 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року не оскаржує, а тому, виходячи з положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики, вважає цей висновок таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 1050 ЦК України передбачає, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Стаття 545 ЦК України встановила, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Як вбачається з пунктів 3.5, 5.2 договору про надання процентної позики № 2/15, сторонами було погоджено, що сплата коштів в рахунок погашення відсотків і повернення позики документується підписаними позичальником і позикодавцем актами прийому - передачі.

Відповідно до вчиненого ОСОБА_4 розрахунку, ОСОБА_3 має заборгованість по сплаті щомісячних платежів в рахунок погашення позики на суму 95 000,00 доларів США та по сплаті процентів за користування позиковими коштами на суму 69 833,80 доларів США.

Належних та допустимих доказів того, що заборгованість розрахована невірно та має менший розмір, ніж зазначено позивачем, відповідачем суду не було надано.

Оскільки факт існування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договірних правовідносин за договором позики достовірно встановлено, так як в матеріалах справи відсутні оформлені на підтвердження належного виконання позичальником своїх зобов'язань акти прийому - передачі коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 порушив умови укладеного з ним договору та має непогашену заборгованість перед позивачем, що, в силу положень ст. 1048, 1049, 1050 ЦК України, є підставою для дострокового стягнення з нього частини позики, що залишилася, непогашених чергових платежів і передбачених договором процентів.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту передачі коштів за договором про надання процентної позики № 2/15, що, в силу положень ст. 1046 ЦК України, свідчить про його неукладеність, не грунтуються на вимогах закону, досліджених в судовому засіданнні доказах та умовах договору позикик, з наступних підстав.

Так, в силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пунктом 2 договору про надання процентної позики № 2/15 передбачалося, що позика передається позикодавцем позичальнику готівкою безпосередньо при підписанні ними цього договору.

В пунктах 2.1, 2.2. договору про надання процентної позики № 2/15 сторони погодили, що підписанням договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики в розмірі, визначеному договором. Сторони свідчать про те, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця позичальнику.

Згідно п. 16 договору про надання процентної позики № 2/15, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про надання процентної позики № 2/15 був підписаний ОСОБА_3 без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про вільне волевиявлення при його укладанні та згоду з вказаними в договорі умовами.

Підписавши договір позики, відповідач, в силу пунктів 2.1, 2.2. договору, підтвердив факт отримання ним суми позики від позивача.

Верховний Суд України в правовій позиції від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, роз'яснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, враховуючи, що, укладений між сторонами в письмовій формі договір позики, передбачав передачу коштів за ним в момент підписання, тобто, проставлення позичальником на ньому свого особистого підпису свідчить про отримання суми позики в повному обсязі, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що за договором про надання процентної позики № 2/15 він в дійсності коштів не отримував.

Крім того, як зазначено в статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3, знаючи про підписання ним договору позики та у випадку не отримання за ним коштів за таким договором, не був позбавлений права оспорити його з цих підстав, проте будь-яких доказів звернення до суду з такими вимогами в порядку ст. 1051 ЦК України при розгляді цієї справи суду не надав, а тому колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними.

Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і посилання апелянта на те, що суд допустив неповноту судового розгляду, так як не з'ясував, якою є справжня правова природа підписаного договору, чи відповідало волевиявлення сторін в момент вчинення правочину їх внутрішній волі, чи не укладено договір під впливом обману, насильства, тяжкої обставини, чи не мав договір фіктивного характеру.

Так, за змістом ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом спору в цивільному процесі варто вважати конкретну матеріально - правову вимогу, що пред'явлена позивачем до відповідача. Підставою спору є обставини, якими обґрунтовується така вимога. (пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року)

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за позикою і відсотків за користування позиковими коштами, для чого законодавство вимагає наявність між сторонами договірних правовідносин, оформлених договором позики, і встановлення факту невиконання або неналежного виконання цього грошового зобов'язання боржником.

З огляду на це, предметом доказування у справі є встановлення факту укладення між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договору про надання процентної позики № 2/15, на підставі якого позивач просить стягнути борг, і порушення позичальником умов цього договору в частині, що стосується повернення коштів.

Водночас, доводи щодо укладення договору за відсутності дійсного волевиявлення, внаслідок обману, насильства, тяжкої обставини, можливого фіктивного характеру вчиненого правочину предмету доказування не стосуються, а тому не перевіряються судом при вирішенні цього спору, який виникає з підстав невиконання умов договору позики. Такі доводи мають значення при вирішенні питання про визнання договору недійсним, проте, таких позовних вимог у цій справі не заявлено.

Таким чином, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 звертався до суду з приводу визнання договору про надання процентної позики № 2/15 недійсним і такий позов було задоволено, та цей договір наразі є чинним і зберігає свою дію, у суду першої інстанції не було підстав не приймати його в якості належного доказу при вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для розгляду справи та ухвалення заочного рішення в першому засіданні, так як, за змістом ст. 169 ЦПК України в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення, вирішення справи на підставі наявних доказів допускається лише у разі повторної неявки відповідача в судове засідання, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, підстави, умови і процедура заочного розгляду справи на момент ухвалення оскаржуваного рішення були визначені главою 8 «Заочний розгляд справи» Розділу III «Позовне провадження» ЦПК України.

Положеннями ст. 224 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення, яка відноситься до даної глави, прямо передбачалося, що суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

Вимог щодо обов'язкової повторності такої неявки глава 8 Розділу III ЦПК України не містила.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, суд належним чином повідомляв ОСОБА_3 про призначені дату та час судового розгляду, шляхом направлення повістки про виклик за адресою реєстрації: АДРЕСА_1, що вказувалася відповідачем як місце проживання в договорі та актуальність якої на момент розгляду справи підтверджувалася відповіддю відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в м Києві.

Крім того, пункт 15 укладеного між сторонами договору про надання процентної позики № 2/15 передбачав, що сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому договорі реквізитів та зобов'язуються протягом 15 календарних днів з моменту їх зміни у письмовій формі повідомляти про це іншу сторону, а у разі неповідомлення несуть ризик настання пов'язаних з цим несприятливих наслідків.

ОСОБА_3, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодних доводів та підтверджуючих їх доказів в обґрунтування поважності причин неотримання поштової кореспонденції за місцем свого проживання не зазначив ні суду першої інстанції при подачі заяви про перегляд заочного рішення, ні суду апеляційної інстанції.

За таких обставини, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального права. розглянувши справу в заочному порядку в першому судовому засіданні.

Твердження апеляційної скарги про те, що в дійсності договір про надання процентної позики № 2/15 був укладений не з метою отримання кошів у позику, а як обов'язкова умова для написання ОСОБА_4 заяви про відмову від позову у цивільній справі за спором між позивачем і відповідачем про стягнення коштів, що на той момент перебувала в провадженні суду, тобто договір виступав як спосіб досудового врегулювання іншого спору, колегія суддів не приймає, оскільки такі доводи ґрунтуються виключно на поясненнях ОСОБА_3 і жодним чином не підтверджені, а доказування, в силу положень ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 382 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: