Провадження №22-ц/772/3229/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вергелес В. О.
Доповідач :Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 рокуСправа № 149/2081/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

За участю секретаря: Безрученко Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 149/2081/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання правочину недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2017 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Вергелеса В.О. в м. Хмільник,

встановила:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Хмільницької міської ради про визнання недійсним договору позики від 27 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у справі № 127/4467/17 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 27 серпня 2013 року в розмірі 3516968 грн. На думку позивача, такий правочин є недійсним, оскільки на час укладення договору ОСОБА_3 перебувала з позивачем в зареєстрованому шлюбі, а тому цей правочин спричиняє негативні наслідки для матеріального становища позивача та неповнолітніх дітей сторін.

На забезпечення своїх вимог ОСОБА_2 звернувся із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на банківські рахунки відповідача ОСОБА_4, в тому числі на рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк» НОМЕР_2 КОД ОКПО отримувача №14360570 для поповнення карти НОМЕР_3

Вимоги заяви обґрунтовував тим, що ОСОБА_4 отримав на належний йому картковий рахунок гроші в розмірі 140000 грн., які належать ОСОБА_5, а у зв'язку із зверненням до суду з цим позовом є наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2017 року заяву задоволено.

Накладено арешт на банківські рахунки ОСОБА_4, в тому числі на рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк» НОМЕР_4, код ОКПО отримувача 14360570; код ОКПО Банку 14360570; МФО Банку 305299, для поповнення НОМЕР_5.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки ОСОБА_4 може утруднити виконання рішення в разі задоволення позову.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 151 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим кодексом заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 153 ЦПК України про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена. Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Суд першої інстанції вимог даних норм не дотримався, не з'ясував зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову, про який просить позивач і предметом позовної вимоги та необгрунтував наявність підстав імовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Так, позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору позики, стороною якого він не був, тобто з вимогами немайнового характеру. Грошові кошти не є предметом даного спору.

За оспорюваним договором позики від 27 серпня 2013 року, укладеним між відповідачами у цій справі, позикодавець ОСОБА_4 передав у власність позичальникові ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 130000 дол. США, які остання зобов'язалася повернути не пізніше 31 грудня 2016 року.

Необхідність забезпечення позову ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що належні йому кошти в сумі 140000 грн. були зараховані на банківський рахунок ОСОБА_4, а тому є необхідність накласти арешт на банківські рахунки відповідача.

Пунктом 1 ч.1 ст. 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти боржника, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

За змістом ч.ч.2, 3 ст. 152 ЦПК України у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Натомість заявником не наведено, а судом першої інстанції не встановлено яким чином виконання боржником ОСОБА_3 зобов'язань за оспорюваним правочином - договором позики від 27 серпня 2013 року, може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про визнання договору позики недійсним.

Водночас такий вид забезпечення позову немайнового характеру як арешт банківських рахунків відповідача не відповідає і є неспівмірним заходом із заявленими позовними вимогами.

Згідно із п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні даного питання судом першої інстанції не дотримано норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цього питання, ухвала суду першої інстанції відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає до скасування.

За подання апеляційної скарги на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2017 року ОСОБА_4 сплачено 320 грн. судового збору, що підтверджуються квитанцією № 0.0.902229997.1 від 24 листопада 2017 року, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2017 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на банківські рахунки ОСОБА_4, в тому числі на рахунок у публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» № НОМЕР_7, код ОКПО отримувача № 14360570; код ОКПО Банку 14360570; МФО Банку 305299, для поповнення карти НОМЕР_8 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( проживає АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (проживає АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_6) 320 (триста двадцять) грн., судового збору, сплаченого за перегляд справи в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2017 року.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ Ю.Б. Войтко

Згідно з оригіналом: