АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/791/1118/17 Доповідач: Ігнатенко П.Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_1
Суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
СекретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_8 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_11, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_12, про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 році ОСОБА_13 звернулась до суду із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що з жовтня 2006 року вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_10, проживають однією сімєю разом із спільною дитиною у квартирі 16, корп.2, буд. 94 по вул. Комкова в м. Херсоні, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет. В період спільного проживання ОСОБА_10 оформив на своє імя однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

В звязку з тим, що позивачка дізналась про неправомірне відчуження зазначеної квартири, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_10 продав цю квартиру та просила встановити факт сумісного проживання із ОСОБА_10

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 квітня 2017 року задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_13 і ОСОБА_10 з вересня 2007 року по 24.04.2017 р. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений 15.07.2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_11 Р №1024. Зобовязано субєкта державної реєстрації прав на нерухоме майно внести запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на зазначену вище квартиру. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_8 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В письмових запереченнях, ОСОБА_14, який діє в інтересах ОСОБА_13 просить не брати до уваги доводи, викладені в апеляційних скаргах та відхилити їх, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суду необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 15.07.2016 року ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_8 купив кв.№9, буд. 173 по вул. Перекопська, в м. Херсоні. При укладенні цього договору ОСОБА_10 подав нотаріусу заяву про те, що на момент набуття права власності на відчужувану нерухомість у шлюбних відносинах не перебував і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану нерухомість, немає. (т.1 а.с.17-18, 113).

Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_11, яким було посвідчено зазначений вище договір, на момент укладення договору, нотаріусом в передбаченому законом порядку був встановлений та перевірений факт належності відчужуваної квартири ОСОБА_10 на праві особистої приватної власності (т.1 а.с.70).

Вказана квартира придбана ОСОБА_10 12.01.2016 року за договором купівлі-продажу, при укладенні якого останній подав заяву, що гроші за які він купує квартиру, є його особистою приватною власністю (т. 1 а.с.79-80, 135).

Згідно договору купівлі-продажу від 11.11.2016 року ОСОБА_6 придбав кв.№9, буд.173 по вул.. Перекопська в м. Херсоні (т.1 а.с.147-148).

Таким чином, згідно посвідчених нотаріально договорів купівлі-продажу, які не оспорені та не визнані недійсними в будь-якій частині, статус спірної квартири визначений, як особисте майно ОСОБА_15

Окрім того, в період 2014-2016 р.р. стосовно іншого нерухомого майна ОСОБА_10 укладено ряд нотаріально посвідчених договорів, при укладенні яких останнім подано заяву про те, що договори укладаються щодо майна, яке є його особистою приватною власністю та не є обєктом спільної сумісної власності. Зокрема, така заява подана ОСОБА_10 11.04.2016 р. при придбанні ним кв.15,по пр. Текстильників у м. Херсоні в особисту власність та при продажу 04.11.2016 р. зазначеної квартири (т. 1 а.с.169-173). Аналогічна заява подана ОСОБА_10 при укладенні нотаріально посвідченого попереднього договору від 17.08.2016 р. щодо земельної ділянки №25-а по вул. Петренка в м. Херсоні (т.1 а.с.174); при укладенні 04.11.2016 р. договору купівлі-продажу кв.№2 буд. 92 по вул. Потьомкінська (колишня ОСОБА_16) подана заява, що вказана квартира є особистою приватною власністю, придбаною 13.01.2016 р. (т. 1 а.с.210-211), при укладенні договору купівлі-продажу від 11.04.2016 р. при придбанні АДРЕСА_3 подана заява, що вказана квартира є його особистою приватною власністю, а також при продажу вказаної квартири згідно договору від 04.11.2016 року (т.1 а.с.212, 213-214).

Також з матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_13 ніколи не була у спірній квартирі, не оглядала її, не приймала участі у її придбанні та оформленні договору купівлі-продажу, за час перебування квартири у власності позивачка та ОСОБА_10 у спірну квартиру не вселялись.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що позивач проживала з відповідачем ОСОБА_10 однією сімю, були повязані спільним побутом, мають спільну дитину, однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірна квартира придбана за спільні кошти або в результаті спільної праці ОСОБА_13 та ОСОБА_10, натомість в матеріалах справи наявні безспірні та неспростовані належні і допустимі докази , що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_10

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно є обєктом спільної сумісної власності тільки з тих підстав, що придбане в період спільного проживання однією сімєю ОСОБА_13 та ОСОБА_10, не відповідають вимогам закону, оскільки при розгляді даного спору необхідно встановити джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення має обґрунтовуватися належними і допустимими доказами, про що зазначається у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Визнаючи право спільної сумісної власності на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час спільного проживання, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти сторін або їх спільна праця.

Жодного факту та доказу того, що спірна квартира придбана за спільні кошти позивачки та відповідача ОСОБА_10 апеляційним судом не встановлено, а матеріали справи таких доказів не містять. Суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи інших відповідачів, які не визнавали позовні вимоги та посилались на цілий ряд фактів наведених вище (зокрема, необізнаність позивачки щодо місця розташування, умов та обставин придбання спірної квартири) і нотаріальних заяв ОСОБА_10 щодо придбання у особисту приватну власність та відчуження, як особистої власності спірної квартири та інших обєктів нерухомості, не спростованих в ході розгляду справи.

Отже, визнаючи спірну квартиру спільним майном, суд першої інстанції належним чином не перевірив та не навів факти, які б спростували ці доводи, обмежився лише поясненнями, наданими позивачем щодо придбання спірної квартири з метою поліпшення житлових умов та пояснень відповідача ОСОБА_10, який визнав позовні вимоги, однак не спростував свої ж нотаріальні заяви при продажу спірної квартири та повідомлення контрагентів про відсутність співвласників та порушень прав інших осіб, в тому числі неповнолітніх.

Таким чином, суд першої інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового.

Окрім того, задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, суд першої інстанції не врахував, що відсутність згоди ОСОБА_13 сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного ОСОБА_10 без її згоди, недійсним.

З аналізу п.6 ст.3, ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України (у разі поширення на спірні правовідносини положень глави 8 Сімейного кодексу) у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім того, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі №6-1587цс16, від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що офіційно ОСОБА_13 та ОСОБА_10 у шлюбі не перебували, останній подавав заяви про режим спірного майна, як особистої власності, отже, ОСОБА_8 при придбанні зазначеної квартири у власність та ОСОБА_6, який є власником квартири на теперішній час, діяли добросовісно, інше не доведено та судом не встановлено.

За таких обставин, навіть, дійшовши помилкового висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю, суд першої інстанції мав виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї, в звязку з відсутністю правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.07.2016 року з підстав, зазначених у позові.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.07.2016 року та зобовязанні скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_8, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 квітня 2017 року,- скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 15.07.2016 року міжОСОБА_10 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_11 р.№1024, а також зобовязання субєкта державної реєстрації прав на нерухоме майно внести запис у Держаний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 на імя ОСОБА_8, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

ОСОБА_3