Провадження № 2/522/3579/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі головуючого судді Бойчука А.Ю.

при секретарі: Іскрич В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

09.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 в кузові чорного кольору, укладений 30 березня 2016 року в м. Одеса в Сервісному центрі МВС України № 5142 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В грудні 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву, якою просить суд вилучити у ОСОБА_1 або ОСОБА_2 легковий автомобіль марки АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 в кузові чорного кольору 2007 року випуску та повернути його власнику ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив суд задовольнити позов ОСОБА_1, заперечував проти задоволення позовних вимог до нього та пояснив наступне.

На початку листопада ОСОБА_1 дізнався, що автомобіль АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1, який є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1, був проданий ОСОБА_3 Проте ОСОБА_1 не давав ні письмової, ні усної згоди на продаж даного автомобіля, йому взагалі не було відомо про укладений договір, так як автомобіль залишився у володінні та користування ОСОБА_1 і реєстраційний номер на ньому не змінювався.

ОСОБА_1 вказав, що ніколи не дав би згоди на продаж автомобіля, ринкова вартість якого становить близько 100 (ста) тисяч доларів США за ціною 81 (вісімдесят одна) тисяча гривен.

ОСОБА_1 вважає зустрічний позов ОСОБА_3 нічим не обґрунтованим і не вбачає доказів того, що вимоги ОСОБА_3 законні.

Відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнала повністю і просила суд позов задовольнити, а зустрічний позов ОСОБА_3 не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні і пояснила наступне.

В 2013 році вони разом з чоловіком, ОСОБА_1, позичили у ОСОБА_3 грошові кошти загальною кількістю 50 (пятдесят) тисяч доларів США на один рік, в підтвердження чого йому було видано дві розписки різними датами і на різні суми. Проте наприкінці 2014 року за усною домовленістю з ОСОБА_3 повернення вказаної вище суми було відкладено на невизначений строк.

В березні 2016 року ОСОБА_3 під час сказав ОСОБА_2, що хоче мати гарантії повернення боргу, та запропонував оформити фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1. На це ОСОБА_2 йому відповіла, що її чоловік, ОСОБА_1, не дасть своєї згоди на продаж автомобіля. ОСОБА_3 сказав, що згода чоловіка не потрібна, що ОСОБА_3 бере на себе оформлення в МРЕВ, а також що автомобіль залишиться в володінні та користуванні подружжя ОСОБА_1 та його реєстраційний номер змінюватися не буде, тому ОСОБА_1 про правочин не дізнається. Після повернення боргу ОСОБА_3 поверне ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вона погодилася на таку пропозицію, але нічого не повідомила своєму чоловікові.

30.03.2016 року ОСОБА_2, разом з ОСОБА_3, поїхала до сервісного центру МВС Україні № 5142 в районі 7 кілометру в м. Одеса. ОСОБА_3 забрав у неї технічний паспорт та пішов до сервісного центру. З ними була також знайома ОСОБА_3 Римма, за пропозицією якої вони і пішли саме до цього сервісного центру, хоча жителі Приморського району м. Одеса обслуговуються в центрі, розташованому на вул. Корольова, 5.

Римма самостійно заповнила бланк договору купівлі-продажу, в якому ОСОБА_2 лише поставила підпис. В п. 2 даного договору була вказана вартість автомобіля АУДІ Q7, а саме 81 (вісімдесят одна) тисяча гривен. На питання, чому вартість така низька, ОСОБА_3 сказав, що договір фіктивний, грошей він за ним не платить, тому він довільно вказав суму для того, щоб заплатити невеликий податок.

На підтвердження того, що даний договір купівлі-продажу є фіктивним та не направлений на настання реальних наслідків з відчуження автомобіля, ОСОБА_3 не змінював реєстраційний номер автомобіля і одразу передав ОСОБА_2 технічний паспорт на автомобіль АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1, виданий вже на його імя, для того, щоб вона могла вільно користуватися автомобілем до того, як поверне йому борг.

Чоловік ОСОБА_2 участі в вказаному правочині не приймав, і вона йому про даний правочин нічого не говорила. Після березня 2016 року ОСОБА_3 до них не звертався і спокійно чекав виконання ними їх грошових зобовязань.

Відповідач ОСОБА_3. С.І. у судовому засіданні підтримував свої позовні вимоги та заперечував проти позовних вимог до нього. Він вказав, що придбав у подружжя ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_2, так як їм терміново були потрібні гроші. Автомобіль був йому фактично не потрібний тому він надав його ОСОБА_2 у тимчасове користування.

В вересні 2016 року він почав вимагати повернути йому автомобіль і звернувся з цього приводу до Приморського ВП ГУНП в м. Одеса.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 18.08.1994 року ОСОБА_1 знаходиться в шлюбі з ОСОБА_2 В 2007 році ними сумісно було куплено автомобіль НОМЕР_2 в кузові чорного кольору за 110 (сто десять) тисяч доларів США. Оформлений він був на ОСОБА_2, але її чоловік був вписаний в технічний паспорт для права водіння.

Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що була набута під час шлюбу.

На початку листопада 2016 року ОСОБА_1 дізнався, що вказаний автомобіль 30 березня 2016 року було продано за 81 (вісімдесят одну) тисячу гривен ОСОБА_2 громадянину ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу транспортного засобу, укладеному в м. Одеса в Сервісному центрі МВС України № 5142.

ОСОБА_1 нічого не було відомо про продаж автомобіля, адже він не виходив з користування подружжя та реєстраційний номер на ньому не змінювався, а так як автомобілем користується переважно дружина, ОСОБА_1 не дивився до технічного паспорту автомобіля і не бачив, що його власник змінився. Згоди на продаж автомобіля він не давав. Йому не відомо, чи отримала його дружина гроші за проданий автомобіль, проте до спільного господарства вони не надходили.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, ОСОБА_1 не знав про продаж його дружиною їхньої спільної сумісної власності, а саме легкового автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 в кузові чорного кольору 2007 року випуску.

Продаж вищезазначеного автомобіля, що є цінною спільною сумісною власністю подружжя, було здійснено без відома та згоди, викладеної в письмовій формі, одного з подружжя ОСОБА_1, що є порушенням майнових прав ОСОБА_1

В звязку з тим, що перехід права власності на автомобіль (транспортний засіб) підлягає обовязковій державній реєстрації, при його відчуженні необхідно було отримати письмову згоду ОСОБА_1 на відчуження даного спільного сумісного майна.

Недодержання встановленого нормами Цивільного та Сімейного кодексів України порядку відчуження цінного спільного сумісного майна, що підлягає державній реєстрації, а саме неотримання дружиною ОСОБА_2 у її чоловіка ОСОБА_1 письмової згоди на відчуження за договором купівлі-продажу від 30 березня 2016 року громадянину ОСОБА_3 цінного спільного сумісного майна, а саме легкового автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 в кузові чорного кольору 2007 року випуску, укладеного в м. Одеса в Сервісному центрі МВС України № 5142, є підставою для визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним і відповідно задоволення первісного позову.

Зустрічний позов суд вважає необґрунтованим, а тому прийшов до висновку про необхідність відмови в його задоволенні з огляду на те, що договір купівлі-продажу автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1 в кузові чорного кольору 2007 року випуску укладений з порушенням норм Цивільного та Сімейного кодексів України і підлягає визнанню недійсним, отже, у ОСОБА_3 немає законних прав володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 208-209, 224-233, 218 ЦПК України, ст.ст. 355, 368, 369, 202, 203, 210, 215 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки АУДІ, модель Q7, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1, колір чорного, номер кузова НОМЕР_3, укладений 30 березня 2016 року в м. Одеса в Сервісному центрі МВС України № 5142 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ю. Бойчук