АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2-6879/11 Головуючий суддя І інстанції Сугачова О. О.
Провадження № 22-ц/790/7240/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, що розглядаються в порядку цивільного судочинства
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 24 жовтня 2017 року за скаргою ОСОБА_3 на постанови державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області та на неправомірні дії (бездіяльність) державних виконавців,

встановила:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною скаргою, за якою просила визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області від 03.02.2016 за виконавчим провадженням № 37091017 про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області, в провадженні якого перебувало виконавче провадження № 37091017 щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом у строк, передбачений ЗУ «Про виконавче провадження»; зобов'язати відповідного державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області, в проваджені якого перебувало виконавче провадження № 37091017, винести постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням боржником ОСОБА_3 в повному обсязі рішення за виконавчим документом; визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області від 09.12.2015 за виконавчим провадження № 37091017 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; зобов'язати начальника Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області та/або начальника Голосіївського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві винести постанову про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_3 та стягнути з Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області та з Голосіївського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві на користь ОСОБА_3 документально підтверджені судові витрати на правову допомогу в сумі 10240грн.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що 20 березня 2012 року Московський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким вирішено стягнути солідарно на користь Публічного піонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_4, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 531 грн. 31 коп. та судовий збір за розгляд справи в суді в розмірі 345 грн.31 коп.

Вказане рішення районного суду було частково змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року, яким було зменшено суму солідарно стягнутої з відповідачів пені з 26 047 грн. 82 коп. до 9 000 грн.00 коп. та вирішено вважати, що стягненню солідарно на користь Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_4, ОСОБА_3 підлягає сума у розмірі 17 483 грн. 50 коп. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

На виконання вказаного рішення, 10 грудня 2012 року Московським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист, який стягувачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було пред'явлено в Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) до виконання та за яким 18 березня 2013 року було відкрито виконавче провадження.

Однак, ще до моменту винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 17 483 грн. 50 коп., 14 березня 2013 року боржник ОСОБА_3 виконала рішення апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року в добровільному порядку та у повному обсязі.

Про повне виконання боржником судового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 17 483 грн. 50 коп., стягувач у виконавчому провадженні відповідним письмовим повідомленням належним чином повідомив Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ).

Натомість, отримавши вказане повідомлення стягувача у виконавчому провадженні про повне виконання боржником рішення суду про стягнення заборгованості та відсутність у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» будь-яких претензій до боржника ОСОБА_3, 09 грудня 2015 року, тобто майже через півтора роки з моменту повного виконання судового рішення про стягнення заборгованості, державний виконавець Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) в рамках виконавчого провадження № 37091017 виніс постанову, якою наклав арешт на майно боржника ОСОБА_3 та оголосив заборону на його відчуження.

При цьому, належним чином завірену копії вказаної постанови від 09 грудня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державний виконавець Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) боржнику досі не надіслав і з повним її текстом боржник ОСОБА_3 з об'єктивних та незалежних від неї причин досі не ознайомлена.

В подальшому скаржник ОСОБА_3 звернулась із новою актуальною довідкою про повне фактичне виконання нею рішення апеляційного суду в добровільному порядку до начальника Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) із письмовою заявою, в якій просила зняти арешт всього її майна згідно витягу від 14 грудня 2015 року.

У відповідь на вказану заяву боржник ОСОБА_3 отримала лист від старшого державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) Ткача Д. М. від 22 червня 2016 року, в якому повідомлялось, крім іншого, про те, що 03 лютого 2016 року державним виконавцем, у зв'язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинна станом на момент винесення постанови), винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлено до Голосіївського ВДВС м. Києва для подальшого виконання, у зв'язку з чим Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) нібито не має можливості виконати вимоги боржника про скасування арешту на все її майно, оскільки матеріали виконавчого провадження № 37091017 були направлені до іншого ВДВС для подальшого виконання, а інші виконавчі провадження, в яких ОСОБА_3 є боржником, у його відділі ДВС не перебувають.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24 жовтня 2017 року скаргу було залишено без розгляду.

Не погоджуючись з такою ухвалою ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить її скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. При цьому посилалась на те, що ухвала суду незаконна, необґрунтована. При вирішенні питання про прийняття скарги до провадження, суд першої інстанції зобов'язаний був врахувати не тільки вимоги національного законодавства, а й прецедентну практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення.

Вказала, що відповідно до рішень від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України», від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України», від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», від 09 листопада 2004 року у справі «Бакай та і ниті проти України», від 11 січня 2005 року у справі «Дубенко проти України», від 22 лютого 2005 року у справі «Шаренок проти України», від 05 квітня 2005 року у справі «Вараниця проти України», від 19 квітня 2005 року у справі «Піряник проти України, від 19 квітня 2005 року у справі «Долгов проти України», від 19 квітня 2005 року у справі «Щербанов проти України», від 03 травня 2005 року у справі «Васіленков проти України», від 07 червня 2005 року у справі «Фукльов проти України», від 21 червня 2005 року у справі «Олександр Булинько проти України», від 13 вересня 2005 року у справі «Лютих проти України», від 06 вересня 2007 року у справі «Шамрай проти України», від 06 вересня 2007 року у справі «Лозинський та інші проти України», Європейський суд з прав людини відзначив, що право на суд, закріплене в ч. 1 ст. 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якщо б держави допускали такий стан речей, коли рішення національних судів залишалися б невиконаними. З посиланням на свою попередню прецедентну практику, сформульованих у його попередніх аналогічних справах, Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення ч. 1 ст. 6 Конвенції винятково як такої, що стосується доступу до суду та процедури розгляду справи у суді, було б несумісним із принципом верховенства права, який держави-учасниці зобов'язались дотримувати, ратифікуючи Конвенцію.

Зазначила, що про оскаржувані нею постанови від 09 грудня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та 03 лютого 2016 року про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби Московського ВДВС Харківського МУЮ і державний виконавець боржнику досі не надіслав, із текстом цих ухвал ОСОБА_3 досі не ознайомлена.

Послалася на рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2011 року (справа "Мушта проти України"), в якому зазначено, що у разі сумлінності дій скаржника та відсутності його вини в тому, що він не подав скаргу в межах строку, встановленого процесуальним законодавством, слід обчислювати цей строк з моменту фактичного отримання скаржником рішення (постанови), яке він воліє оспорити.

Вказала, що станом на момент складання та подання скарги на постанови державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області та на неправомірні дії (бездіяльність) державних виконавців, так і станом на 29 листопада 2017 року, на сьогоднішній день боржнику ОСОБА_3 відповідні відділи ДВС досі не направили копії оскаржуваних постанов, тому вважається, що строк для їх оскарження для боржника ОСОБА_3 досі не сплив.

Зазначила, що залишаючи скаргу ОСОБА_3 в частині оскарження постанов державного виконавця районний суд не врахував ані висновків Європейського суду з прав людини, ані зауваження самого скаржника про не направлення їй вказаних вище постанов, у зв'язку з чим районний суд дійшов помилкового та передчасного висновку про нібито пропущення скаржником строків звернення до суду із відповідною скаргою. Бездіяльність державного виконавця щодо не винесення постанов як про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі, так і про зняття арешту з майна боржника може бути оскаржена стороною виконавчого провадження в будь-який час, коли особа прийде до висновку, що ця бездіяльність порушує її права чи свободи - оскільки правопорушення є триваючим.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа була розглянута в апеляційному порядку відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України за відсутності сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, чия неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 447 ЦПК України (ст. 383 ЦПК України в редакції закону України № 1404-VIII від 02.06.2016) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Стаття 449 ЦПК України передбачає такі строки для звернення зі скаргою

1. Скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

2. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Аналогічні норми на день розгляду справи судом першої інстанції були передбачені у ст. 385 ЦПК України, у чинній на той день редакції.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини по справі.

20 березня 2012 року Московський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким вирішено стягнути солідарно на користь Публічного піонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_4, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 531 грн. 31 коп. та судовий збір за розгляд справи в суді в розмірі 345 грн.31 коп.

Вказане рішення районного суду було частково змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року, яким було зменшено суму солідарно стягнутої відповідачів пені з 26 047 грн. 82 коп. до 9 000 грн.00 коп. та вирішено вважати, що стягненню солідарно на користь Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_4, ОСОБА_3 підлягає сума у розмірі 17 483 грн. 50 коп. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

На виконання вказаного рішення, 10 грудня 2012 року Московським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист, який стягувачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було пред'явлено в Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) до виконання та за яким 18 березня 2013 року було відкрито виконавче провадження.

Однак, ще до моменту ухвалення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 17 483 грн. 50 коп., 14 березня 2013 року боржник ОСОБА_3 виконала рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року в добровільному порядку та у повному обсязі.

Про повне виконання боржником судового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 17 483 грн. 50 коп., стягувач у виконавчому провадженні відповідним письмовим повідомленням належним чином повідомив Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ).

Натомість, отримавши вказане повідомлення стягувача у виконавчому провадженні про повне виконання боржником рішення суду про стягнення заборгованості та відсутність у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» будь-яких претензій до боржника ОСОБА_3, 09 грудня 2015 року, тобто майже через півтора роки з моменту повного виконання судового рішення про стягнення заборгованості, державний виконавець Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) в рамках виконавчого провадження № 37091017 виніс постанову, якою наклав арешт на майно боржника ОСОБА_3 та оголосив заборону на його відчуження.

При цьому, належним чином завірену копії вказаної постанови від 09 грудня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державний виконавець Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Московський ВДВС Харківського МУЮ) боржнику досі не надіслав і з повним її текстом боржник ОСОБА_3 з об'єктивних та незалежних від неї причин досі не ознайомлена.

Залишаючи без розгляду і повертаючи скаргу ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку був пропущений передбачений ст. 385 ЦПК України десятиденний строк подання скарги до суду на дії або бездіяльність державного виконавця, який вираховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, який за відповідною заявою може бути поновлений судом у разі поважних для цього причин. Такої заяви від ОСОБА_3 не було надано, тому з посиланням на абз. 4 п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» суд залишив скаргу ОСОБА_3 без розгляду.

Однак при цьому суд не з'ясував, що в матеріалах справи відсутні докази про надсилання державним виконавцем відповідно до передбаченого у ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» порядку, рекомендованим листом з повідомленням, копії оскаржених постанов по виконавчому провадженню №37091017, від 09 грудня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та від 03 лютого 2016 року про закінчення виконавчого провадження і державний виконавець боржнику досі не надіслав, із текстом зазначених ухвал ОСОБА_3 досі не ознайомлена, що робить безпредметним їх оскарження. При таких обставинах не можна вважати, що передбачений п. 1 ч. 1 ст. 449 ЦПК України 10-денний строк почав спливати і що вона пропустила цей строк для звернення до суду зі скаргою.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

З цього приводу суду слід було застосувати правову позицію, яку було викладено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мушта проти України» (заява № 8863/06), в якій заявниця, яка не отримала вчасно від суду тексту оскаржуваного судового рішення, діяла у справі з належною сумлінністю, внаслідок чого не було її вини в тому, що вона не подала касаційну скаргу в межах строку, встановленого законодавством. За таких обставин справи застосування процесуальних обмежень національним судом не було очевидним та передбачуваним для заявниці і тому не відповідало принципу юридичної визначеності.

Виходячи з наведеного, за відсутності у даній справі даних про маніпуляцію заявницею процесуальним строком і зловживанням правом на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та ухвалених ним постанов, суд безпідставно застосував правила ч. 2 ст. 449 (385) ЦПК України про залишення скарги без розгляду.

Таким чином, оскільки суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 дізналася про наявність оскаржених постанов державного виконавця в межах передбаченого у ст. 449 ЦПК України десятиденного строку, тому у суду не було передбачених законом підстав для залишення її без розгляду.

Також судом було порушені приписи ч.1 ст.450 (386) ЦПК України щодо повідомлення учасників справи, яка була розглянута за відсутності учасників судового процесу, які не були повідомлені про розгляд скарги.

Таким чином, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали були порушені норми матеріального та процесуального права колегія суддів вважає за необхідне, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, та прийняти по справі нове судове рішення, яким скаргу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 368, п.6 ч.1 ст.374, ст.ст. 381-384, 388-392 ЦПК України, колегія суддів

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_3 на постанови державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області та на неправомірні дії (бездіяльність) державних виконавців - направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26.12.2017

Головуючий суддя

Судді колегії