АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Величко Т.О.
№22-ц/796/4889/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

У мотивування вимог посилався на те, що 30.05.2016 року ОСОБА_2 позичила у нього грошову суму у розмірі 247 600 грн та зобов'язалася повернути отримані кошти до 03 червня 2016 року. Даний факт підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою.

Однак, станом на 12.08.2016 року відповідач грошові кошти не повернула.

Тому, враховуючи положення ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відповідач має повернути позику, 3 % річних у розмірі 1 404,20 грн та проценти від суми основного боргу в розмірі облікової ставки НБУ за весь період у розмірі 7 831,61 грн.

Загальна сума заборгованості відповідача станом на 12.08.2016 року складає 256 835,81 грн.

Крім того, він не має юридичної освіти та не є фахівцем в галузі права, а тому був вимушений звернутися за захистом своїх прав до адвоката Бардадима Р.В. За надання правової допомоги він заплатив 12 180 грн.

З урахуванням наведеного просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4:

- грошову суму в розмірі 247 600 грн (основний борг), 1 404,20 грн (три відсотки річних), 7 831,61 грн (проценти від суми основного боргу в розмірі облікової ставки НБУ за весь період), а разом загальну суму заборгованості у розмірі 256 835,81 грн;

- витрати на правову допомогу в розмірі 12 180 грн (за послуги адвоката Бардадима Руслана Володимировича);

- сплачений судовий збір у розмірі 2 568,37 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 30.05.2016 року в розмірі 247 600 грн 00 коп. основного боргу; 1404 грн 20 коп. три відсотки річних; 7831 грн 61 коп. проценти від суми основного боргу в розмірі облікової ставки НБУ за весь період, всього на загальну суму 256 835 грн 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 12 180 грн 00 коп. та судовий збір 2568,37 грн, всього на суму 14 748,37 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Зазначає, що позивачем не було надано жодного доказу отримання відповідачем грошових коштів, оскільки факт наявності розписки свідчить лише про те, що така розписка була написана.

Вказує, що суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, зокрема, в задоволенні клопотання про допит сторін як свідків від 28.02.2017 року було відмовлено без обґрунтування відмови. До того ж представник позивача не заперечував щодо задоволення клопотання про допит сторін як свідків.

Крім того, суд відмовився вивчати походження грошових коштів, які під час написання розписки начебто були отримані відповідачем, а саме, чи міг позивач на момент написання відповідачем розписки володіти необхідними грошовими коштами.

ОСОБА_2 та її представники в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені 30.03.2017 року, що підтверджується розписками про вручення поштового відправлення.

ОСОБА_2 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що не може бути в судовому засіданні за сімейними обставинами, один з представників приймає участь у слідчих діях по іншій справі, другий представник хворіє.

Жодних документів, які б підтвердили наявність обставин ( участь у слідчих діях, хвороба представника) до клопотання не додано. Крім того, згідно довіреності, виданої ОСОБА_2, її інтереси в суді можуть представляти три представники. (а.с.38)

За наведених обставин колегія суддів відхилила клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки відсутні докази поважності причин неявки сторони та її представників у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 30 травня 2016 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_4 розписку, згідно якої вона отримала від ОСОБА_4 суму в розмірі 247 600 грн, зобов'язується повернути до 03.06.2016 року. (а.с. 9)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-1967цс15.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного суду України від 08 червня 2016 року в справі №6-1103цс16.

Розписка ОСОБА_2 від 30.05.2016 року містить умови про отримання грошових коштів у сумі 247 600 грн, дату отримання коштів - 30.05.2016 року, а також зобов'язання відповідача повернути позичену суму до 03.06.2016 року. (а.с.9)

Зазначеним вище спростовуються доводи апелянта, що позивачем не було надано жодного доказу отримання відповідачем грошових коштів, оскільки надана ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання нею коштів від ОСОБА_4

Відповідачем не надано доказів, що вона виконала взяті на себе зобов'язання за розпискою від 30.05.2016 року, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 247 600 грн.

За положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із розписки вбачається, що в ній відсутня домовленість сторін щодо безпроцентної позики, а тому в силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України ОСОБА_4 має право на отримання від ОСОБА_2 відсотки за користування позикою.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначав, що відсотки за користування позикою за період 04.06.2016 року - 12.08.2016 року становлять 7831,61 грн.

Колегія судді погоджується з наданим позивачем розрахунком відсотків та висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 відсотків від суми позики в розмірі 7831,61 грн, оскільки така сума узгоджується з матеріалами справи та не спростована відповідачем.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правильним є висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача за період 04.06.2016 року - 12.08.2016 року 3% річних у розмірі 1 404,20 грн, оскільки такі вимоги ОСОБА_4 відповідають положенням ст. 625 ЦК України.

Не є підставою для скасування рішення суду доводи апелянта щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про допит сторін як свідків від 28.02.2017 року, оскільки покази свідків у цій справі не є належними та допустимими доказами. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший письмовий документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовуються.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А.Шебуєва