Справа № 307/2883/17
Провадження № 2/307/1615/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Фера В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя особа відділ державної реєстрації Тячівської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, де третя особа відділ державної реєстрації Тячівської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В позовній заяві зазначив, що він є власником квартири №40 в житловому будинку, розташованому за адресою. м. Тячів по вул. Вайди, 11, Тячівського району, яку він отримав у спадок згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 04.07.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за №1716. Набувши у 2016 році права власності на спадкове майно, а саме квартиру №40 у багатоквартирному житловому будинку, розташованому за адресою м. Тячів, вул. Вайди, 11, йому стало відомо, що відповідачка по справі ОСОБА_2, не будучи фактичним мешканцем, тривалий період залишається зареєстрованою у цій квартирі, що стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, виданою державним реєстратором 21.09.2017 року. Відповідачка у вказаній квартирі не проживає більше десяти років, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов, затвердженим Тячівським міським головою ОСОБА_4 від 20.11.2017 року. Реєстрацією у його квартирі відповідачка порушує його майнові права, право власності, оскільки заважає вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належною йому житловою квартирою або відчужувати її, у тому числі в оформленні субсидії, розмір якої залежить від кількості проживаючих у будинку осіб.

Просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, так як надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник відділу державної реєстрації Тячівської міської ради в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи , суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріус Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №1716, є власником квартири АДРЕСА_2 в цілій частині.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання, виданої державним реєстратором відділу державної реєстрації Тячівської міської ради 21 вересня 2017 року, за відомостями адресно-довідкової картотеки відділу державної реєстрації Тячівської міської ради та Реєстру територіальної громади м.Тячів за адресою: АДРЕСА_3 зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В акті обстеження від 20 листопада 2017 року, складеного депутатом Тячівської міської ради, зазначено, що в квартирі АДРЕСА_4, зі слів свідків, ОСОБА_2 не проживає більше 10 років.

Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Так, у відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира ( ст.ст. 379 , 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Передбачаючи право власника жилого будинку ( квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника чи членів його сімї до нового власника в частині збереження права користування житлом.

Згідно ст.405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановлені статтею 162 ЖК України.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 більше десяти років не проживає в належній позивачу ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_2.

Згідно до ст.60 Цивільного Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст.ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачем доведено факт порушення з боку відповідачки ОСОБА_2 його права користування та розпоряджання своїм майном, а саме квартирою №40 в будинку №11 по вулиці Вайди в м. Тячів, Закарпатської області, оскільки відповідачка значиться зареєстрованою в його квартирі, а тому позов слід задовольнити та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану в ІНФОРМАЦІЯ_3, України, такою, що втратила право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_5, України.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідачку.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209, 213-215 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст.16, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану в ІНФОРМАЦІЯ_3, України, такою, що втратила право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_5, України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 гривень сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В.І.Бобрушко