Справа № 2-8210/10
Провадження № 4с/522/131/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Нікітіної С.Й.,

при секретарі - Віноградовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Прморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 червня 2010 року по справі №2-8210/10 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 69 000 (шістдесят девять тисяч) грн. 00 коп. та судові витрати в сумі 810 (вісімсот десять) грн. 00 коп.

На виконання вказаного рішення 25.01.2011 року Приморським районним судом міста Одеси видано відповідний виконавчий лист.

20.03.2017 року через канцелярію Приморського районного суду міста Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 щодо складення повідомлення №27154 від 21.12.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання незаконними, зобовязати прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження.

В цій скарзі скаржник просить визнати дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 щодо складення повідомлення №27154 від 21.12.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання незаконними, зобовязати прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа Приморського районного суду міста Одеси від 25.01.2011 року по цивільній справі №2-8210/10 у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-ХІV в редакції закону, що діяла станом на 20.10.2013 року.

В обґрунтування вимог надав копії заяви про примусове виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2010 року по справі №2-8210/10 з доказами направлення 20.10.2013 року, повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №27154 від 21.12.2016 року.

12.04.2017 року представник стягувача в судове засідання не зявився, надав заяву, якою наполягав на задоволенні скарги, просив розглянути вказану скаргу без його участі та задовольнити скаргу.

Приморський відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області не скористались своїм законним правом на участь в судовому засіданні, про час і місце якого повідомлені належним чином. Обізнаність Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області підтверджується відповідним штампом ВДВС на зворотньому повідомленні про вручення судової повістки завчасно.

Приймаючи до уваги, що повідомлення про дату та час слухань справ розміщені в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі Судова влада України, ВДВС вважається належним чином повідомленим про час і місце розгляду судом справи.

Все вказане вище свідчить про те, що Приморським районним судом було вжито всіх можливих та залежних від суду заходів для повідомлення ВДВС про день, місце та час судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та надані документи судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 червня 2010 року по справі №2-8210/10 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 69 000 (шістдесят девять тисяч) грн. 00 коп. та судові витрати в сумі 810 (вісімсот десять) грн. 00 коп.

На виконання вказаного рішення 25.01.2011 року Приморським районним судом міста Одеси видано виконавчий лист по справі №2-8210/10.

20.10.2013 року (згідно поштового штампу на листі) ОСОБА_1

звернувся до Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про примусове виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 червня 2010 року по справі №2-8210/10 та забезпечення виконання виконавчого листа від 25.01.2011 року виданого Приморським районним судом міста Одеси по справі №2-8210/10.

21.12.2016 року державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №27154 від 21.12.2016 року, з посиланням на п.8. ч.4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", п.4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 (в редакції від 29.09.2016р.), який передбачає у якості підстави для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання ненадання підтвердження сплати авансового внеску.

Повідомлення отримане представником ОСОБА_1 ОСОБА_4 - 17.03.2017 року, скарга подана до Приморського районного суду міста Одеси 20.03.2017 року.

За приписами ст.385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Таким чином, скарга подана скаржником з дотриманням встановленого законодавством терміну.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

При винесенні повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання №27154 від 21.12.2016 року державний виконавець керувався Законом України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016р. (зокрема, п.8. ч.4 ст. 4), який набрав чинності 05.10.2016р. та Інструкцією з організації примусового виконання рішень (п.4 розділу І), затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 в редакції від 29.09.2016р., яка також набрала чинності 05.10.2016р.

За вимогами ч.2 ст. 26 Закону (в редакції від 02.06.2016р.) до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно п.8. ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) в редакції від 02.06.2016р. виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо, зокрема, стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим та якщо виконавчий документ предявлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Проте скаржник звернувся 20.10.2013 року (згідно поштового штампу на поштовому листі до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 червня 2010 року по справі № 2-8210/2010.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно п.6 ст. 70 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Таким чином, враховуючи, що скаржник звернувся із заявою про примусове виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 червня 2010 року по справі № 2 - 8210/2010 до набрання чинності Закону від 02.06.2016р. (до 05.10.2016р.), державним виконавцем помилково було застосовано положення Закону в новій редакції, відповідно застосуванню підлягали норми Закону №606-ХІV від 21.04.1999р. в редакції від 16.10.2013 року.

Законом в редакції, яка діяла станом на момент звернення скаржника із заявою (20.10.2013р.), не передбачена сплата авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава, за змістом ч.4 ст. 13 Конституції України, прийняла на себе зобовязання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, встановивши рівність всіх субєктів власності перед законом.

Згідно ст. 129 Конституції України одним із засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Статтею 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів визначено поняття обовязковість судових рішень, яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Суд вважає за необхідне застосувати до спірних відносин рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", згідно якого Європейський суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Аналогічні за змістом висновки містяться в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме у справі "Голдер проти Сполученого Королівства (від 21.02.1975р.), Шмалько проти України .

Цивільний процесуальний кодекс України також містить п.1 ст.14 зокрема яким встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

За таких обставин, та враховуючи Конституційний принцип доступності до правосуддя всіх осіб, застосовану у цій справі практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості ухилення адміністративних органів від виконання судових рішень, яка є обовязковою для національних судів згідно Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, враховуючи також справедливий баланс інтересів стягувача та боржника, можливо дійти до висновку про визнання дій державного виконавця незаконними.

Щодо вимоги про зобовязання Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа Приморського районного суду міста Одеси від 25.01.2011 року по справі №2-8210/10 у відповідності до Закону в редакції, що діяла станом на 20.10.2013р., суд зазначає про її задоволення, оскільки це є обов'язком виконавчої служби згідно Закону України "Про виконавче провадження" у відповідній редакції.

Керуючись Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Конституцією України, Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Законом України «Про виконавче провадження», ст. 385, 387 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити в повному обсязі.

Визнати дії Приморського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо складення повідомлення №27154 від 21.12.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання - незаконними.

Зобовязати Приморський відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого Приморським районним судом міста Одеси від 25.01.2011 року по справі №2-8210/10 про примусове виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2010 року по справі №2-8210/10.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі в 5 - денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя:

12.04.2017