Справа № 362/7939/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1621/17 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 19 11.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобкова Ірина Олександрівна, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від 17.09.2015 року, №НАР 235969, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О., а також скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зазначену квартиру.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у оскаржуваному договорі зазначено, що продавцю ОСОБА_5 належить право власності на вказану квартиру на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/2999/15-ц від 03.07.2015 року. Проте вказане рішення суду скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.12.2015 року, тобто вказана квартира не належала продавцю. Крім того, зазначену квартиру позивачка успадкувала за заповітом від її власника ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що позивач не заявляв вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння, посилання позивачів на ст.230 ЦК України щодо наслідків вчинення правочину під впливом обману не можуть бути підставою для задоволення їх вимог про визнання правочину недійсним і тому відсутні передбачені законом підстави про визнання недійсним договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області 17.09.2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру під номером АДРЕСА_1

За п.2 Договору квартира, що відчужувалася за цим договором, належала продавцю ОСОБА_5 на підставі рішення Васильківського міськраойнного суду Київської області у справі №362/2999/15-п від 03.07.2015 року. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10.08.2015 року (реєстраційнй номер об'єкта нерухомого майна: 07, номер запису про право власності: 11025224).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/2999/15 від 03.07.2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Васильківської міської ради Київської області про визнання дійсною біржової угоди купівлі-продажу нерухомості та визнання права власності на квартиру позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири №Р.Д. 7920/667 від 27.01.1998 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9; визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Зазначене рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2015 року, на яке послався нотаріус як на підставу виникнення права власності ОСОБА_5 на вказану квартиру, скасовано рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 02.12.2015 року №362/2999/15-ц, та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Отже, оскаржуваний правочин було вчинено 17.09.2015 року і під час його посвідчення нотаріусом було встановлено, що право власності продавця зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10.08.2015 року на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2015 року, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області №362/2999/15-ц 02.12.2015 року, тобто вже після укладення оскаржуваного правочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачка ОСОБА_3, як покупець квартири на момент придбання останньої, тобто станом на 17.09.2015 року, об'єктивно не знала та не могла знати про те, що існують перешкоди правового характеру щодо придбаної нею за відплатним договором спірної квартири, оскільки рішення суду, яким визнано право власності продавця ОСОБА_5, було скасовано після укладення даного договору купівлі-продажу.

Тобто, в силу диспозиції ч.1 ст.388 ЦК України відповідачка ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, і вказані обставини не спростовані позивачкою жодними належними та допустимими доказами в ході розгляду справи.

Крім того, як на підставу для визнання недійсними оспорюваного правочину, позивач посилається на відсутність у ОСОБА_5 на момент його укладення повноважень щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в момент укладення оспорюваного правочину сторонами зазначеного правочину, тобто продавцем та покупцем, були дотримані всі необхідні та істотні умови, встановлені чинним законодавством України, для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 17.09.2015 року

Так, сторонами оспорюваного правочину досягнуто згоди щодо предмету договору (квартири АДРЕСА_1 та узгоджена ціна зазначеного нерухомого майна, що визначена згідно Звіту про оцінку майна в розмірі 87602 грн., яку покупцем сплачено до підписання договору (п. 4 договору). Отже, перехід права власності на спірну квартиру між сторонами правочину відбувся на підставі відплатного договору в установленому законом порядку.

Сторони правочину на момент укладення оспорюваного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, пов'язаних з відчуженням спірної квартири, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також сторонами була отримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема, складення у письмовій формі, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на квартиру, а тому суд вірно вважав, що оспорюваний правочин був укладений із дотриманням усіх положень чинного законодавства України та не суперечить їм, у зв'язку із чим були відсутні жодні обмеження для його посвідчення.

Жодних допустимих та належних доказів, які б спростували вказані обставини, стороною позивача суду надано не було.

Під час розгляду судом справи було з'ясовано, що квартира АДРЕСА_4 на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2016 року належить на праві приватної власності ОСОБА_10 і право власності зареєстровано за №30750931 від 02.08.2016 року, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2016 року (а.с.87).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на ч.1 ст.215 ЦК України як на підставу недійсності вказаного вище договору купівлі -продажу.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п.п.4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов' язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Відповідно до п. 8 ч.2 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту ст.330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки згідно з ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно зі ст.388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати.

Отже, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Права особи, яка вважає, що вона повинна бути власником спірного майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними правочинів, стороною в яких така особа не є, тобто, із застосуванням правового механізму, встановленого ч.2 ст.216 ЦК України, незалежно від того, чи відповідають спірні правочини закону в розумінні ст.ст. 203,215 ЦК України, оскільки результатом задоволення такого позову є застосування наслідків недійсності правочину, які стосуються сторін правочинів і не поширюються на права позивачів, які вважають, що саме вони повинні бути власниками спірного майна, не будучи стороною оспорюваного ними правочину.

Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до п.п.21, 22 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Уразі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст.387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.ст.387,388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст.ст. 387,388 ЦК України. У зв'язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, оскільки позивач вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляв, то позовні вимоги задоволенню не підлягали, так як позивачем не вірно обрано передбачений п.2 ч.1 ст.16 ЦК України спосіб захисту своїх прав.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, вказане стосується лише сторін договору купівлі-продажу, а не інших осіб, якою в даному випадку є позивачка, а тому посилання позивачки на ст.230 ЦК України не могли бути підставою для задоволення вимог про визнання правочину недійсним.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: Р.В. Березовенко

Ю.О. Матвієнко