АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1982/17 Справа № 204/833/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 жовтня 2008 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3, від якого подружжя має сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, подружнє життя між сторонами не склалося, тож 19 червня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Згодом, ОСОБА_2 вирішила поїхати з України, але відповідач заперечував проти вивозу спільної дитини за межі країни. 03 червня 2014 року між сторонами був укладений договір про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні, за умовами якого дитина залишається мешкати разом з батьком. Батьки мають однакові права та обов'язки щодо спільної дитини, спілкування з нею, вихованні та відпочинку. Однак ОСОБА_3 перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною. Відповідно до п. 6 вказаного договору, кожен з батьків має право виїхати з дитиною за межі України на максимальний термін до 60 календарних днів. З метою виконання такого виїзду батько та мати (в залежності від того, з ким буде здійснюватися такий виїзд дитина) надає другому з батьків нотаріально посвідчений дозвіл на такий виїзд. 14 січня 2016 року представник позивача направила на адресу відповідача лист з повідомленням про наміри позивача відпочити разом з дитиною у березні 2016 року, але відповідач не отримує листа, на дзвінки кур'єра не відповідає, на прохання забрати лист з поштового відділення теж ніяк не реагує.

У зв'язку з чим та з урахуванням всіх уточнень, позивач просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країни Ізраїль, АДРЕСА_1, з 01 червня 2017 року по 29 липня 2017 року, без згоди та супроводу батька.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис за №451.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та разом з дитиною від першого шлюбу, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_2.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрований 31 жовтня 2008 року у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис за №1034, було розірвано.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

11 листопада 2014 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_7, та після одруження взяла прізвище чоловіка «ОСОБА_2», що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_2.

ОСОБА_2 вирішила поїхати з України разом з дітьми, але відповідач був проти вивозу спільної дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі країни.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

03 червня 2014 року між сторонами був укладений договір про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., за умовами якого, дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишається мешкати разом з батьком за місцем своєї реєстрації та реєстрації своїх батьків (п.2 договору). Батьки мають однакові права та обов'язки щодо спільної дитини, спілкування з нею, вихованні та відпочинку.

Відповідно до п. 6 договору, кожен з батьків має право виїхати з дитиною за межі України на максимальний термін до 60 календарних днів. З метою виконання такого виїзду батько та мати (в залежності від того, з ким буде здійснювати такий виїзд дитина) надає другому з батьків нотаріально посвідчений дозвіл на такий виїзд. У дозволі має бути зазначено конкретну адресу, куди буде здійснювати виїзд дитина, термін перебування за межами України та точну дату повернення на територію України.

ОСОБА_2 має наміри відпочити разом з дитиною у період 01 червня 2017 року по 29 липня 2017 року за місцем свого проживання - країна Ізраїль, АДРЕСА_3.

Порядок виїзду дитини за кордон, оформлення належних документів та оплату всіх пов'язаних з цим витрат позивач бере на себе.

Також, ОСОБА_2 зазначила, що вона має постійне місце проживання в країні Ізраїль, що відпочинок та оздоровлення дитини буде поєднано з можливістю дитини бачитись та спілкуватись з нею.

Факт проживання позивача в країні Ізраїль на законних підставах підтверджується посвідченням особи тимчасового мешканця, що видана останній строком дії до 28 лютого 2017 року.

Згідно наявного в матеріалах справи висновку Органу опіки та піклування від 07 грудня 2016 року №1501, останній вважає недоцільним надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2 без згоди батька у період з 01 червня 2017 по 29 липня 2017 до країни Ізраїль.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 зазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється на термін три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався нормами як законодавства України, так і нормами міжнародного права, та виходив із того, що термін на законне перебування позивача на території іноземної держави спливає раніше, ніж той термін, на який вона має наміри виїхати із дитиною.

В своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, дослідження доказів, що призвело до порушення норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, позивач, звертає увагу суду апеляційної інстанції на навмисне затягування розгляду справи через, що і закінчився термін на законне перебування ОСОБА_2 на території Ізраїлю, а також, на те, що судом першої інстанції не було враховано навмисні дії відповідача, спрямовані на вчинення перешкод у спілкуванні дитини з матір'ю, які полягають у забороні сину спілкуватися з позивачем, відмова батька від отримання будь-яких подарунків для дитини від ОСОБА_2

Однак, колегія суддів не може погодитись із такою позицією апелянта, з огляду на відсутність належних, в розумінні положень ст. ст. 57-60 ЦПК України, доказів щодо навмисних дій відповідача у вчиненні перешкод спілкування матері з дитиною.

Факт відсутності згоди батька на виїзд спільної дитини, ОСОБА_4 за кордон, не є підтвердженням доводів апеляційної скарги в частині вчинення перешкод у спілкуванні позивача із рідним сином. Будь-яких інших доказів щодо вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні, зустрічах та проводженні спільного часу матері із сином на території України під час її візитів, позивачем надано не було.

Також, не можна погодитись із доводами апеляційної скарги щодо навмисного затягування розгляду справи через, що сплинув термін дозволу на законне перебування апелянта на території Ізраїлю, оскільки уточнення позовних вимог і рекомендації лікаря-педіатра по врахуванню зміни кліматичних умов та перенесення виїзду з періоду зимових канікул (25 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року) на літній - 01 червня 2017 року по 29 липня 2017 року, здійснювались позивачем на власний розсуд, а тому, саме в інтересах ОСОБА_2 було надати всі необхідні додаткові докази щодо можливості продовження терміну на її законне перебування за кордоном та можливості забезпечення належного перебування і проживання на території Ізраїлю дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника апелянта, що станом на день розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 продовжено термін перебування в Ізраїлі, оскільки на час ухвалення спірного рішення дані документи були відсутні.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова