Справа № 156/42/14-ц Провадження № 22-ц/773/408/17 Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Категорія: 32 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретар Вергун Т. С.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок злочину, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 в січні 2014 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок злочину. Позов мотивовано тим, що 13 серпня 2008 року під час дорожньо-транспортної пригоди в смт. Іваничі Волинської області з вини відповідача він отримав тілесні ушкодження. З приводу даного факту відносно ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України, яка 19.03.2009 року була закрита на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію». 26 березня 2009 року МСЕК позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 25% втрати загальної працездатності та згодом продовжено її до 01 квітня 2013 року. Після стаціонарного обстеження з 20.05.2013 року по 29.05.2013 року в останній експертній установі діагноз позивача, на підставі якого йому призначено групу інвалідності, був підтверджений. Відповідач раніше на підставі рішень суду вже відшкодовував йому завдану шкоду. Останній раз згідно рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2012 року відповідач щомісячно відшкодовував йому шкоду до 01 листопада 2012 року. Від 01 листопада 2012 року і по час звернення з позовом до суду відповідач будь-яких відшкодувань не проводив. Вказуючи, що шкода позивачу була заподіяна у момент, коли він не працював, позивач просить суд стягнути з відповідача у період з 01 листопада 2012 року по 01 січня 2014 року шкоду, завдану каліцтвом, в розмірі 4021 грн. 75 коп. щомісячно, тобто, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, що була на той період. Крім того, відповідач повинен відшкодовувати йому з 01 січня 2014 року по 01 липня 2014 року завдану ним шкоду, пов'язану із каліцтвом, шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 25% від мінімальної заробітної плати, діючої на час виплати.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4021,75 грн. по відшкодуванню шкоди, завданої каліцтвом, пропорційно ступеню втрати працездатності за період з 01 листопада 2012 року по 01 січня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 щомісячне відшкодування шкоди з 01 січня 2014 року по 01 липня 2014 року в розмірі, пропорційному ступеню втрати працездатності ОСОБА_1 до мінімальної заробітної плати. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з підстав в ній наведених та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав та просив її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням положень ст. ст. 1187, 1195 ЦК України на відповідача слід покласти обовязок по відшкодуванню матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2008 року трапилась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_1 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня важкості у виді закритого перелому середньої і нижньої третини лівого стегна зі зміщенням. Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 19 березня 2009 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та кримінальну справу відносно ОСОБА_2 закрито згідно п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію». Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Виходячи із ст. 61 ЦПК України обставини спричинення ОСОБА_1 заподіяння тілесних ушкоджень в результаті ДТП не підлягають доказуванню.

26 березня 2009 року Нововолинською МСЕК ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання до 01 квітня 2010 року, яка була продовжена 08 квітня 2010 року до 01 квітня 2011 року, 31 березня 2011 року група продовжена до 01 квітня 2012 року (довідка до акта огляду МСЕК № 0071051), 02 квітня 2012 року групу продовжено до 01 квітня 2013 року (довідка Нововолинської МСЕК № 0090491, а.с 10). Згідно останнього висновку Нововолинської МСЕК ОСОБА_1 було продовжено ІІІ групу інвалідності з 01 квітня 2013 року по 01 липня 2014 року (довідка до акта огляду МСЕК № 0049529, а.с. 20). Згідно висновку комісійної судово-медичної експертної комісії Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи від 07.12.2011 р. № 98 втрата загальної працездатності ОСОБА_1 становить 25% (а.с.12-18).

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2012 року, яке набрало законної сили, ухвалено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1007 грн. 17 коп. щомісячного відшкодування шкоди, завданої злочином, за період з 07 грудня 2011 року по 01 квітня 2012 року (а.с. 4-8).

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок злочину, задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 279,50 грн. щомісячного відшкодування шкоди за період з 01 жовтня 2012 року по 01 листопада 2012 року (а.с. 9).

Зобовязання щодо відшкодування шкоди, встановлені попередніми рішеннями суду, закінчилися 1 листопада 2012 року, оскільки саме по цю дату було встановлено позивачеві втрату працездатності та повязано цю втрату працездатності зі шкодою, заподіяною внаслідок ДТП, учасниками якої були сторони у справі.

Звертаючись із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, за інший період, позивач ОСОБА_1 зобовязаний довести, що встановлена йому втрата працездатності знаходиться в причинному звязку з ДТП, яка сталася 13 серпня 2008 року.

Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала школи каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрат чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до ст. 1187 ч. 2 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Деліктне зобовязання - первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

За змістом п. 18 розділу ІІІ Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83 міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоровя, повязане з виконанням своїх трудових обовязків; б) встановлює потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоровя (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).

Відповідні положення закріплено й в п. 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317.

Відповідно до змісту п. 2.4.3. Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, участь кількох експертів є обов'язковою при проведенні експертиз з визначення втрати загальної та професійної працездатності. Проведення цих експертиз здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоровя обласних виконавчих комітетів, у відділі комісійних експертиз республіканського бюро (АРК), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України.

Згідно п. п. 2, 3 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 17 січня 1995 року № 6 експертизи у відділі проводяться за постановою особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або за ухвалою суду. Експертизи у відділі проводяться з метою усунення протирічь між раніше проведеною експертизою та іншими матеріалами справи у випадку необгрунтованості висновків або сумнівів особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або суду в правильності згаданої експертизи, а також з метою встановлення, зокрема, проценту втрати професійної працездатності.

При можливості потерпілим виконувати роботу за своєю професією, але в меншому обсязі чи зі зниженням кваліфікації та зарплати або якщо він втратив професію, але може виконувати роботу за іншою професією більш низької кваліфікації і яка нижче оплачується, встановлюється від 25% до 60% втрати професійної працездатності (залежно від ступеня зниження обсягу роботи, кваліфікації і зарплати) (підпункт 10.4. п. 10 вказаних Правил).

За п. 11, 12 Правил при виконанні експертизи, якщо минуло три роки з дня, коли потерпілий внаслідок каліцтва втратив попередній заробіток, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється з дня звернення до адміністрації, а до згаданого строку не визначається. Строки наступних обстежень встановлюються через шість місяців, один або три роки залежно від характеру наслідків каліцтва і можливостей повного чи часткового відновлення працездатності завдяки заходам медичної реабілітації.

Аналіз наведених норм свідчить, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування ст. 1195 ЦК України є відповідний висновок судово-медичної експертизи з визначення процента втрати працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що висновком комісійної судово-медичної експертизи № 52 від 22.09.2014 року підтверджено, що в звязку із тілесним ушкодженням у вигляді закритого перелому лівого стегна, яке виникло внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 13.08.2008 року, на даний час втрата загальної працездатності ОСОБА_1 становить 25% (а.с. 70-80).

Відповідно до висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 29 від 19 червня 2015 року встановити причину виникнення порушення функції лівого кульшового та колінного суглобів не є можливим. Судово-медичних даних, котрі б дозволили повязати тілесне ушкодження у вигляді черезвертельного зламу лівого стегна із вказаною дорожно-транспортною пригодою у наданій для проведення судово-медичної експертизи медичній документації - немає. Давність утворення черезвертельного зламу лівого стегна встановити не представляється можливим, так як її визначають за ознаками консолідації, котрі мають характерну рентгенологічну картину в перші 6-12 місяців (а.с. 94-107).

Таким чином, матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження доводів позивача щодо наявності причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та настанням негативних наслідків для позивача, які є обовязковою умовою відповідальності відповідача.

Задовольняючи позов, суд помилково вважав доведеним причинно-наслідковий звязок між втратою працездатності позивачем на момент її останнього визначення та діями відповідача, повязаними з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 13 серпня 2008 року. Такі висновки не відповідають фактичним обставинам, а рішення суду ґрунтується на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок злочину, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді