АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/118/17 Справа № 206/7058/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку в цілому, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог посилалась на те, що перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 25 червня 1994 року по 21 травня 2013 року. За час шлюбу ними, за відповідним договором купівлі-продажу від 18 липня 2007 року, було придбано житловий будинок № 1а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, який розташований на земельній ділянці площею 728 кв.м, який було зареєстровано на імя відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач чинить перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю, вважаючи, що придбаний будинок є його особистою приватною власністю.

Крім того, ОСОБА_3 посилалась на те, що житловий будинок за час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості внаслідок їх спільних трудових і грошових затрат.

З урахуванням наведеного, позивачка просила поділити спільне майно подружжя, визнавши право власності на спірний житловий будинок по 1/2 за кожним з них.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності, у порядку спадкування, належав житловий будинок № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську, який він 17 липня 2007 року продав, а на наступний день, 18 липня 2007 року, придбав на своє імя житловий будинок № 1а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, за меншу суму ніж продав інший будинок. За цю різницю він зробив ремонт у будинку, поліпшив його. ОСОБА_3, з якою він в цей час перебував у шлюбі, грошових коштів на придбання будинку не надавала, участі в ремонті та поліпшенні будинку не приймала.

З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок № 1а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 728 кв. м.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Поділено домоволодіння № 1а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Визнано право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частині домоволодіння із надвірними будівлями та спорудами за вищевказаною адресою.

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити його зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Так, судом встановлено, що позивач та відповідач з 25 червня 1994 року по 21 травня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8-9).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Зясовуючи джерела придбання майна подружжям, суд встановив, що під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано відповідно до договору купівлі-продажу від 18.07.2007 році серії ВЕР № 995861 -домоволодіння №1-а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську за 108 403 грн.

Покупцем цього домоволодіння виступив ОСОБА_2, який зареєстрував право власності за собою у КП ДМБТІ (а.с. 53-55).

Також 18 липня 2007 року за договором купівлі-продажу, покупцем за яким виступив ОСОБА_2, було придбано земельну ділянку площею 728 кв.м. на території Самарського району м. Дніпропетровська, вул. Польова, 1а, на якій розташований вказаний будинок, за 62 259 грн.(а.с.51-52).

Загальна вартість придбаного майна складає 170 662,00 грн.

В судовому засіданні встановлено, що спірне домоволодіння було придбане за кошти, які відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 отримав від продажу домоволодіння № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську, яке належало йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від ОСОБА_4 (а.с.49). Вартість домоволодіння складала 70 982,00 грн., вартість земельної ділянки 85 519,48 грн., а всього 156 501,48 грн.

Також, сторонами не заперечувався той факт, що вони спільно разом з 1998 року до 2013 року (часу розірвання шлюбу) проживали у домоволодінні № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську, були в ньому зареєстровані, вели спільне господарство, здійснювали догляд за будинком.

Після продажу будинку № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську, вони також разом, за рахунок отриманих коштів придбали домоволодіння № 1-а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, в якому всі разом стали проживати та зареєстрували своє постійне місце проживання, що також підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання у паспорті позивача ОСОБА_3 (а.с.6-7).

Після розірвання шлюбу, незважаючи на те, що позивач має місце реєстрації у спірному будинку №1-а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, відповідач ОСОБА_2 почав чинити їй перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю, а саме придбаним 18 липня 2007 року домоволодінням №1-а по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, вважаючи будинок своєю особистою приватною власністю.

У зв'язку з неприязними відносинами між сторонами, позивач ОСОБА_3, була змушена змінити місце свого проживання.

З договору купівлі-продажу від 17.07.2007 року домоволодіння № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровску вбачається, що воно дійсно було продане за 70 982 гривень, а земельна ділянка, на якій воно розташоване, за 85 519 грн.48 коп., а разом за 156 501 грн 48 коп., а домоволодіння № 1-А по вул. Польовій у м. Дніпропетровську було придбано згідно договору купівлі-продажу від 18.07.2007 року за 170 662,00 грн.

Таким чином, різниця між продажем домоволодіння № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську та купівлею домоволодіння № 1-А по вул. Польовій у м. Дніпропетровську становить 14 160,52 грн.

Різниця між вартістю саме будинку складає 108 403грн.-70 982,00 грн.= 37 421,00 грн.

Тобто, домоволодіння по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську було продане дешевше ніж придбано домоволодіння № 1-А по вул. Польовій у м. Дніпропетровську.

Ці письмові докази, за відсутністю інших з боку відповідача, спростовують доводи останнього в частині того, що він продав будинок № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську за 55 000 доларів США, а будинок по вул. Польова, 1а у м. Дніпропетровську придбав за 50000 доларів США.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, за змістом ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Доводи відповідача за первісним позовом про те, що оскільки він придбав спірний будинок за частину коштів, які він отримав від продажу домоволодіння № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську, тому цей будинок є його особистою приватною власністю, - є помилковими, оскільки, в контексті ст. 57 СК України, не можна розглядати належність отриманих ним від продажу будинку коштів, такими, які належать йому особисто.

Такі висновки суду засновані на тому, що безперечним є той факт, що як позивач так і відповідач на протязі майже 9 років (з 1998 року по 2007 рік), перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, разом проживали у проданому домоволодінні № 62 по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську, були в ньому зареєстровані, вели спільне господарство, здійснювали догляд за будинком та вкладали в це спільні зусилля.

У суді апеляційної інстанції апелянт не заперечував того факту, що спірне домоволодіння було придбано саме в інтересах сім»ї, для покращення умов проживання.

Після придбання домоволодіння у 2007 році, його стан значно поліпшився за рахунок спільних зусиль позивача та відповідача і про це останні не заперечували в судовому засіданні.

Зокрема, було зроблено комплекс робіт по покрівлі будинку, заміні вікон, сходів та внутрішніх роботах, що узгоджується і з висновком експертиз проведених в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до висновків будівельно технічної експертизи № 1193/1194/1195 - 14, виконаної 4 вересня 2014 року Дніпропетровським науково дослідним інститутом судових експертиз (а.с.165-174) :

- різниця між вартістю домоволодіння № 1-А по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, яка зазначена у договорі купівлі - продажу від 18.07.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим номером 2-1532 та ринковою вартістю цього ж домоволодіння на час проведення експертизи у відсотковому відношенні складає: 610,37%, або вартість домоволодіння збільшилась в 6,10 рази;

- різниця між вартістю домоволодіння № 1-А по вул. Польовій у м. Дніпропетровську, яка зазначена у договорі купівлі - продажу від 18.07.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим номером 2-1532 та ринковою вартістю цього ж домоволодіння на час проведення експертизи у твердій грошовій сумі складає : 661 655 гривень;

- оскільки житловий будинок та господарські будівля і споруди домоволодіння №1-А по вул. Польовій у м. Дніпропетровську не розділені, то поділ земельної ділянки площею 728 кв.м., що знаходиться по вул. Польовій, 1-А у м. Дніпропетровську - експертом не розглядався;

У мотивувальній частині висновку, експертом зазначено, що ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться по вул. Польовій, 1-А у м. Дніпропетровську, на час проведення експертизи складає 770 058 гривень (а.с.173).

При цьому, з мотивувальної частини висновку та відповіді на останнє питання вбачається, що обєктом експертизи та оцінки було лише домоволодіння, а вартість земельної ділянки експертом не визначалася та у ринкову вартість домоволодіння не входить, що спростовує доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що при поділу домоволодіння суд повинен не враховувати та виключити з визначеної експертом ринкової вартості, вартість земельної ділянки.

Додатковою судовою будівельно-технічною експертизою від 21.10.2015 року визначено ринкову вартість домоволодіння на час складання висновку 1 409 540,00 грн. ринкова вартість домоволодіння без урахування поліпшень складає 1 215 370,00 грн. Збільшення вартості відбулось на 24,1%. Однак, колегія вважає, що експертом допущено математичну помилку при розрахунку збільшення вартості, а саме: 1 409 540-1 215 370=194 170, де 1 409 540=100%; 194 170 х 100% : 1409 540 = 13,8%. Тобто, збільшення вартості відбулось на 13,8%.

Крім того, висновок додаткової судової експертизи проведеної Полтавською філією Харківського НДІ судових експертиз також підтвердив наявність невід»ємних поліпшень у домоволодінні по вул.. Польовій в м. Дніпропетровську.

Висновки підтверджують зростання вартості домоволодіння, як з підстав зростання його ринкової вартості, а також з підстав наявності невід»ємних поліпшень, які здійснені були з часу його придбання.

Судові експерти були допитані в суді апеляційної інстанції, з підстав надання ними особистих пояснень щодо проведених судових експертиз та відповідних висновків.

Колегією не встановлено порушень судовими експертами порядку проведення судових експертиз.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторонами неодноразово роз»яснювались їх права та обов»язки щодо доказування. Роз»яснювалось право заявити клопотання про призначення повторної судової експертизи у даній справі, однак, сторони заперечували проти заявлення відповідного клопотання.

У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Аналіз ст. 60 СК України дає підстави стверджувати, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається: 1) часом набуття майна; 2) коштами, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) метою придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Отже, з урахуванням дії у сімейному праві презумпції спільної сумісної власності майна подружжя, яка перерозподіляє тягар доказування, саме відповідач, який заперечує проти того, що набуте за час шлюбу майно, є спільним сумісним, має довести зворотне, а саме, що майно є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом не довів та не підтвердив належними доказами того факту, що він особисто та виключно за особисті кошти, поліпшував будинок та робив всі будівельні роботи в ньому, таким чином не спростувавши доводи позивача про її безпосередню участь у поліпшенні цього будинку.

Крім того, спосіб участі позивача у набутті спірного домоволодіння, в силу ст. 60 СК України, не є визначальним при встановленні належності майна на праві спільної сумісної власності, оскільки, це не залежить від того, що один з подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Апелянт ОСОБА_2 не довів джерело походження грошових коштів, які були сплачені за різницю вартості між проданим та придбаним домоволодіннями.

Крім того, ним не заперечувалось, що позивач ОСОБА_3 у той період часу працювала, отримувала заробітну плату, вела домашнє господарство, займалась вихованням дитини, сторони мали спільний сімейний бюджет, і позивач за первісним позовом окрім грошових внесків, також і своїм трудом, діями здійснювала невід»ємні поліпшення у спірному домоволодінні, внаслідок чого відбулось також його подорожчання.

Зазначені доводи не були спростовані і свідком допитаним в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6, який не довів, що грошові кошти на поліпшення були належні лише ОСОБА_2, не спростував того, що ОСОБА_3 також приймала участь у здійсненні поліпшень спірного домоволодіння, як своїми коштами так і безпосередньо фізичним вкладом. Показами свідка не спростовані висновки судових експертиз, якими саме було визначено, експертним шляхом, конкретні поліпшення та їх вартість.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п. 22 зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як зазначено у ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно вимог ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

В судовому засіданні встановлено, що ніякої домовленості щодо розподілу майна між позивачем та відповідачем не існувало, шлюбний договір між ними не укладався, отже майно, що було придбано ними за час шлюбу, а саме: домоволодіння № 1-а, яке розташоване на земельній ділянці площею 728 кв.м. на території Самарського району м. Дніпропетровська, вул. Польова та земельна ділянка площею 728 кв.м. по вул. Польова, 1-а у м. Дніпропетровську, в силу ст. 60 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Ураховуючи положення приведених норм, колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірне домоволодіння та земельну ділянку площею 728 кв.м. по вул. Польова, 1-а у м. Дніпропетровську.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Таким чином, розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, з'ясувавши мету звернення позивача та відповідача до суду, юридичну природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази та документи у їх сукупності, висновки судової будівельно-технічної експертизи з врахуванням зазначених норм Конституції України та вимог законодавства України, колегія вважає, що місцевий суд вірно задовольнив первісний позов ОСОБА_3 в межах заявлених позовних вимог виключно в частини поділу домоволодіння, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку в цілому відмовив.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 374, 375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, апеляційна скарга залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді І.А.Єлізаренко

ОСОБА_7