Справа № 214/5150/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 грудня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Євтушенко В.С., Джемерчук О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 наталі Анатоліївни, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 Теімураза Сергійовича, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 до ПАТ «Криворіжгаз» про визнання права на забезпечення безкоштовними індивідуальними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «»Криворіжгаз», визнання за ПАТ «Криворіжгаз» зобовязання виконати певні дії, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися з позовом до ПАТ «Криворіжгаз» (далі за текстом «ПАТ»), в якому просять: визнати право за побутовими споживачами природного газу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_24, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20І, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_25, що проживають в будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Володимира Великого, будинок № 30, на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз»; визнати, що ПАТ «Криворіжгаз» відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу» зобовязано за свій рахунок в термін до 1 січня 2018 року здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам природного газу: ОСОБА_5 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/4), ОСОБА_6 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/22), ОСОБА_7 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/23), ОСОБА_8 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/29), ОСОБА_9 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/31), ОСОБА_10 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/44), ОСОБА_1 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/45), ОСОБА_11 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/48), ОСОБА_12 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/54), ОСОБА_13 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/56), ОСОБА_14 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/57), ОСОБА_15 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/58), ОСОБА_16 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/64), ОСОБА_17 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/65), ОСОБА_18 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/66), ОСОБА_19 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/69), ОСОБА_20 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/70), ОСОБА_21 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/72), ОСОБА_22 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/73), ОСОБА_25 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/74).

В обґрунтування позову вказують наступне. На підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500 між ними, позивачами, далі за текстом «споживачі») та ПАТ був укладений типовий договір постачання природного газу споживачам.

Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Зазначають, що доказом факту приєднання всіх споживачів до Типового договору розподілу природного газу, є щомісячне споживанням ними природного газу та здійснення щомісячної сплати рахунків за спожитий природний газ. Наполягають, що права та обовязки споживачів виникли з однієї підстави та, що предметом даного спору є однорідні права та обовязки.

Права та обовязки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V «Права та обов'язки споживача» та Розділом VІ «Права і обов'язки постачальника». Зміст типового договору, викладений постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2500, констатує, що права та обовязки для всіх споживачів є ідентичними.

В листопаді 2016 року ними, споживачами будинку №30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу були проведені загальні збори співвласників багатоквартирного будинку. З метою забезпечення раціонального використання природних ресурсів та забезпечення оплати кожним споживачем фактично спожитого обєму газу, на даних зборах було прийнято рішення щодо ініціювання звернення власників квартир, які не обладнані індивідуальними лічильниками газу, до ПАТ з заявами про забезпечення та встановлення індивідуальних лічильників газу за рахунок ПАТ на підставі статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Листом ПАТ від 4 січня 2017 року їх, споживачів, було повідомлено, що ПАТ не передбачено фінансування робіт з встановлення індивідуальних лічильників газу у кожній квартирі будинку № 30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу.

Даний лист вважають документальним підтвердженням порушення ПАТ прав споживачів на забезпечення та встановлення споживачам в квартирах індивідуальних газових лічильників до 1 січня 2018 року. ПАТ фактично визнано, що забезпечувати споживачів природного газу індивідуальними газовими лічильниками в термін до 1 січня 2018 року підприємство не збирається.

Дану правову позицію ПАТ вважають неправомірною, оскільки ним, побутовим споживачам, було відмовлено у забезпеченні та встановленні індивідуальними газовими лічильниками за рахунок ПАТ.

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу», суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

У разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови НКРЕКП від 16 квітня 2015 року про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового і газу (метану) вугільних родовищ на території м. Кривий Ріг (крім житлового масиву Інгулець Інгулецького району в місті Кривий Ріг) та Криворізького району Дніпропетровської області в зоні розташування роздільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ. ПАТ на протязі 2011-2017 років приймав від НАК «Нафтогаз України» природний газ та здійснював його постачання споживачам.

Вважають, що таким чином, забезпечити комерційний облік природного газу кожному споживачу будинку № 30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу зобовязане газорозподільне підприємство ПАТ в термін до 1 січня 2018 року.

Зазначають, що Закон відокремлює категорії споживачів за видами споживання та не передбачає обов'язку встановлювати загальнобудинковий лічильник замість індивідуальних лічильників газу в квартирах кожного споживача газу. Крім того, будь-яких пільг для визначення черговості встановлення газових лічильників чинне законодавство не передбачає.

ПАТ є суб'єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на території Саксаганського району м. Кривого Рогу. Згідно структури тарифу для споживачів на послуги розподілу природного газу ПАТ в період з 2011 року по теперішній час закладається встановлення квартирних лічильників газу, як це передбачено статтею 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», де визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, тобто покладено на ПАТ.

Даний факт підтверджується постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг з додатками від 28.12.2011 року № 150, від 28.03.2013 року № 311, від 27.06.2013 року № 776, від 30.12.2013 року № 1817, від 27.11.2014 року № 405, від 24.09.2015 року № 2400, від 29.12.2015 року № 3175, від 15.12.2016 року № 2294.

Під час розгляду Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу цивільної справи № 214/2435/17 за позовом побутових споживачів природного газу, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників у порядку захисту прав споживачів представником ПАТ ОСОБА_3 був визнаний факт включення в тариф на газопостачання для побутових споживачів природного газу плати за встановлення індивідуальних лічильників газу.

Вказують, що взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про житлово-комунальні послуги», «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язків для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ст. ст. 662 та 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у встановлений у договорі строк. Нормою ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування та досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Зважаючи на численні порушення ПАТ прав, вони, споживачі будинку №30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу, вимушені звернутись до суду з даною позовною заявою в порядку захисту прав споживачів.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. Крім того, пояснив, що ПАТ не може підходити вибірково до встановлення індивідуальних лічильників, позивачі за встановлення лічильників гроші сплатили. Позивачка ОСОБА_19 не зареєстрована у вказаному будинку, але є власником квартири АДРЕСА_1. Крім того, підтвердив свої письмові пояснення (т.№1, а.с.93-94), згідно яких, після вступу в силу Закону України «Про комерційний обіг газу», Кабінетом Міністрів України, на виконання норм даного закону було прийнято розпорядження № 259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», яким було встановлено, що Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з ОСОБА_26 міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями і субєктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території належить: розробити та затвердити графік оснащення квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу в розрізі територій, на яких проводять господарську діяльність зазначені субєкти, та до 1 липня 2012 року подати їх Кабінетові Міністрів України; вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; до 1 січня 2018 р.,- якщо природний газ використовується тільки для приготування їжі. На теперішній час це рішення КМ України є діючим, та повністю проігноровано і не виконується ПАТ. Зазначає, що відповідачем не виконується розпорядження КМУ №259-р від 25 квітня 2012 року. На виконання норм Закону України «Про комерційний обіг газу», та розпорядження КМУ №259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», Національної комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, були винесені постанови з додатками «Про встановлення тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу за регульованим тарифом для ПАТ, від 28.12.2011 року № 150, від 28.03.2013 року № 311, від 27.06.2013 року № 776, від 30.12.2013 року № 1817, від 27.11.2014 року № 405, від 24.09.2015 року № 2400, від 29.12.2015 року № 3175, від 15.12.2016 року № 2294, від 22.12.2016 року №2347, згідно даних постанов, абонентами м. Кривого Рогу за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ було сплачено наступні кошти: у 2011 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2012 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2013 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2014 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1 млн. доларів США; у 2015 році 54671 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 2,1 млн. доларів США; у 2016 році 27792 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1 млн. доларів США; у 2017 році 15619 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 0,6 млн. доларів США. Тобто, за час дії Закону України «Про комерційний облік природного газу» ПАТ з населення м. Кривого Рогу отримав 8 млн. доларів США на встановлення індивідуальних лічильників газу, що по курсу Національного Банку України на теперішній час складає 210 млн. гривень. В ПАТ зареєстровано 288000 абонентів, із яких 44000 абонентів (приватні домоволодіння) на момент 2011 року вже мали індивідуальні лічильники газу. Ці данні не є остаточними, так як багато мешканців м. Кривого Рогу, які мешкають у багатоквартирних будинках, за свої кошти встановили квартирні лічильники газу. Тобто ПАТ повинно було встановити індивідуальні лічильники газу 244000 абонентам за рахунок тих коштів, що перерахувало населення м. Кривого Рогу, а саме 210000000 грн., що на одного абонента склало 860 грн. (210 млн. грн. поділити на 244 тис. населення). Згідно даних Антимонопольного комітету України у Дніпропетровської області вартість одного індивідуального лічильника газу для населення марки «G1,6/2,5/4» на 2016 рік склала 834 грн. Із вищевказаних розрахунків вбачає, що населення сплатило103% від вартості лічильника газу. Вказує, що за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ не мав законних підстав, згідно постанов НКРЕКП, отримувати прибуток.

Інші позивачі у судове засідання не зявилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначили, що позов підтримують повністю.

20 листопада 2017 року представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та при цьому пояснила, що обовязок встановлювати лічильники, це їх, ПАТ, обовязок, але не обовязково повинен бути встановлений індивідуальний лічильник. Визнає, що позивачі користуються газом. Чи здійснюють позивачі оплату спожитого газу, пояснити не може, визнає, що обовязок проводити оплату за спожитий газ позивачі несуть. ПАТ обслуговує м. Кривий Ріг та Криворізький район, чи встановлені кому не будь з мешканців міста та району індивідуальні лічильники, пояснити не може. Також підтвердила зміст письмових заперечень, відповідно до яких комерційний (приладовий) облік природного газу для побутових споживачів, у тому числі позивачів, здійснюється виключно на підставі спеціальних законодавчих і нормативних актів, зокрема, постанов Державного регулятора Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (п. 32 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу»), а саме: Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Закону України «Про ринок природного газу», глави 5 розділу 9, глави 5 розділу 11 Кодексу газорозподільних систем, постанови НКРЕКП №547 від 31.03.2016

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону, субєкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобовязані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 1 січня 2018 року.

В ч. 1 ст. 6 Закону не зазначено право абонента на індивідуальний лічильник газу, мова йде саме про обовязок оператора ГРМ забезпечити встановлення як індивідуальних, так і загальнобудинкових лічильників газу, що забезпечить 100% облік спожитого газу населенням.

Вказує, що обовязок на встановлення лічильнику газу трактується Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» лише з технічної точки зору як виконання робіт і не включає в себе поняття повного фінансування таких робіт за кошти ПАТ .

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів субєктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел не заборонених законодавством.

Ст. 4 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», визначає виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу субєкта господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території та субєкта господарювання, який отримав відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу. Таким чином, у ПАТ виникає право, а не обовязок виконувати роботи з оснащення лічильниками, у споживача обовязок щодо забезпечення комерційного обліку природного газу, споживачем якого він є, за рахунок різних джерел фінансування.

Зазначає, що на сьогодні фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів газорозподільних підприємств, що передбачені в структурі тарифу на послуги розподілу природного газу, а не за рахунок виділених бюджетних коштів на встановлення індивідуальних лічильників газу.

Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення підвищення тарифів на розподіл природного газу, ліцензіатами з 1 жовтня 2015 року проводяться заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення будинкового обліку природного газу, що потребує значно менших коштів.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №547 від 31.03.2016 затверджено план розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділах згідно з додатком. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2347 від 22.12.2016 внесено зміни до Постанови НКРЕКП від 31.03.2016 №547

Згідно І розділу Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016 рік передбачено встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу за адресою: вул. В.Великого, 30, за рахунок ПАТ .

Згідно з пп. 1 п.6 Положення про НКРЕКП, затвердженого указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014, НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право: приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обовязковими до виконання субєктами природних монополій.

Відповідно до абз. 2 та 3 п. 13 вищевказаного Положення, рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями. Рішення НКРЕКП, прийняті в межах її повноважень, обовязкові до виконання субєктами природних монополій.

Згідно п.1 ч. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг регулятор приймає обовязкові для виконання рішення з питань, що належать до його компетенції.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 17 Закону «Про НКРЕКП», регулятор має право приймати рішення з питань, що належить до його компетенції, які є обовязковими до виконання.

Таким чином, ПАТ не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки, яка затверджена постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №547та в подальшому Постановою НКРЕКП №2347 від 22.12.2016.

Пунктом 4 постанови КМУ від 16.05.2002 №620 передбачена можливість обєднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу. Рішення про необхідність обєднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи.

Згідно глави 5 розділу 9 Кодексу ГРС за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загально будинковий вузол обліку природного газу.

Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем.

Постановою КМУ від 16.05.2002 №620 (згідно Постанови КМУ від 27.01.2016 №46) «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків)» передбачено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

Позивачі проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та в їх квартирах природний газ використовується виключно для приготування їжі, а тому субєкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобовязані в термін до 1 січня 2018 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу.

При цьому, у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у ч. 1 ст. 6 Закону, лічильників газу з вини субєктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 3 гл. 4 розділу 9 Кодексу ГРС, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим) не забезпечений лічильником газу, фактичний обєм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по обєкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання.

Вказує, що права позивачів, які здійснюють оплату за природний газ згідно норм споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, та які не забезпечені лічильником газу не порушені та після 1 січня 2018 року також не будуть порушені, так як у разі не встановлення лічильника газу з вини оператора ГРМ, такий споживач не може бути відключений, а нарахування відповідно залишаться на рівні встановлені постановою КМУ від 23.03.2016 року №203.

Обовязок забезпечення саме індивідуальними лічильниками газу не передбачений ні Законом, ні умовами Типового договору розподілу природного газу, укладеного з позивачами.

Такої ж позиції дотримується Апеляційний суд Сумської області у справі №573/1695/16-ц.

Вважає, що позовні вимоги позивачів не відповідають вимогам, передбачених ЦК України, а також Законом України «Про захист прав споживачів» виходячи з наступного. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ціну продукції визначено неналежним чином; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано споживачу.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової шкоди); визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказує, що, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, наполягає, що вимоги позивачів не відповідають способам захисту прав,передбачених ст. 16 ЦК України, а позивачі не обґрунтовують свої вимоги та не вказують які саме норми матеріального права на їх думку порушено.

Не погоджується з доводами, згідно яких розраховано, що згідно постанов НКРЕКП абонентами м. Кривого Рогу за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ було сплачено кошти, та вказує, що згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказує, що споживачі здійснюють оплату у гривнях, грошова політика діяльності ПАТ здійснюється у національній валюті, а тому вважає невірним здійснення розрахунку представником позивача у доларах.

Для розрахунку суми сплачених споживачами коштів взято дані з додатку до постанов НКРЕКП, а саме структуру тарифу (планованої тарифної виручки) з транспортування природного газу розподільними трубопроводами.

Зазначає, що не було здійснено розрахунку сплачених споживачами коштів за природний газ, а зазначено лише дані запланованої тарифної виручки з транспортування природного газу, що не є фактичними даними споживання природного газу.

Не погоджується з доводами про те, що в ПАТ зареєстровано 288 тис. абонентів, із яких 44 тис. абонентів (приватні домоволодіння) на момент 2011 року вже мали індивідуальні лічильники газу, що ці данні не є остаточними, так як багато мешканців м. Кривого Рогу, які мешкають у багатоквартирних будинках, за свої кошти встановили квартирні лічильники газу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Вважає, що розрахунки представника позивача не відповідають дійсним обставинам справи, в розрахунку відсутні відомості щодо фактичної оплати споживачами за природний газ за адресою: м. Кривий Ріг, вул. В.Великого, 30, та не можуть прийняті судом до уваги, так як здійснені лише на припущеннях представника позивача.

Зазначає, що в додатках до постанов НКРЕ в структурі тарифу передбачено витрати на встановлення лічильників газу населенню, а в постанові НКРЕКП від 24.09.2015 №2400 додатково передбачено витрати на встановлення будинкових приладів обліку.

Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» конкретно не вказано який саме лічильник повинен встановлюватися: індивідуальний або загальнобудинковий.

Згідно з розясненнями НКРЕКП від 09.12.2016 року №13283/16.3.2/7-16, під визначення поняття лічильника газу, передбаченого Кодексом ГРМ, підпадає будь-який засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запамятовування та відображення обєму (обсягу) природного газу, що проходить через нього, та є складовою комерційного (дублюючого) вузла обліку, незалежно місця його встановлення (в квартирі, перед житловим будинком, тощо).

Наполягає, що з вищевикладеного вбачається, що поняття лічильник охоплює як індивідуальний, так і загальнобудинковий вузол обліку газу.

В подальшому 4 грудня 2017 року, 14 грудня 2017 року, 19 грудня 2017 року представники відповідача до суду не зявилися, подаючи заяви про відкладення судового засідання. Зважаючи на те, що представники відповідача у судові засідання не з'являлися, про час та місце розгляду справи ПАТ був повідомлений належним чином, не подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на підставі ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

Під час розгляду справи заявлялися такі заяви: представника позивача про витребування доказів від 23 жовтня 2017 року, яка задоволена; три від представника позивача про надання доказів від 23 жовтня 2017 року, які задоволені; дві від представника позивача від 8 листопада 2017 року, які задоволеіа;

Під час розгляду справи заявлялися такі клопотання: відповідача від 11 жовтня 2017 року, 4 грудня 2017 року про відкладення розгляду справи, які задоволені; ПАТ від 14 грудня 2017 року про он-лайн трансляцію, яке відхилено; ПАТ від 19 грудня 2017 року про відкладення розгляду справи, яке відхилено.

У судовому засіданні також безпосередньо досліджені наступні письмові докази: відповідь ПАТ від 4 січня 2017 року (а.с.53-54), депутатські звернення до ПАТ (а.с.80-82, 84-85), депутатські звернення до виконкому та міського голови (а.с.84-85, 90-91), відповіді на депутатське звернення (а.с.86-88, 92), розрахунок ПАТ сум на встановлення лічильників (а.с.125), інвестиційна програма (а.с.134-142, 215-223), лист Криворізької міської ради до ПАТ (а.с.143, 224), відповідь НКРЕКП (а.с.144, 147-148, 156-159, 225, 233-235, 244-245), звернення Криворізької міської ради до НКРЕКП (а.с. 227, 230), повідомлення Міністерства регіональної політики (а.с.145-146, 228-229), депутатське звернення до КМ України (а.с.168), відповідь КМ України (а.с.169), інформація про оснащення лічильниками (а.с.171, 173, 175, 177, 179), витяг з реєстру (а.с.189), свідоцтво про право на спадщину (а.с.190), витяг про реєстрацію права власності (а.с.191), звернення Криворізької міської ради до ВР України (а.с.226), звернення Криворізької міської ради до ВАОМС «Асоціація міст України» (а.с.231-232).

Інші докази по справі не досліджувалися, так як сторони не наполягали на їх дослідженні.

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом інвестиційну програму (т.№1, а.с.134-142, 215-223), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме планування відповідачем встановлення лічильників природного газу.

Суд вважає належним доказом розрахунок ПАТ сум на встановлення лічильників (а.с.125), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме отримання ПАТ сум на встановлення лічильників природного газу.

Суд вважає належними доказами інформацію про оснащення лічильниками (а.с.171, 173, 175, 177, 179), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме про встановлення лічильників природного газу.

Суд вважає належними доказами витяг (а.с.189), свідоцтво (а.с.190), витяг (а.с.191), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме про власника квартири АДРЕСА_2 (на даний час вул. ОСОБА_27) у м. Кривому Розі.

Суд вважає належним доказом відповідь ПАТ від 4 січня 2017 року (а.с.53-54), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме незгоди ПАТ щодо отримання від споживачів сум на встановлення індивідуальних лічильників природного газу.

Звернення (а.с.80-82, 84-85, 84-85, 90-91), відповіді (а.с.86-88, 92), лист (а.с.143, 224), відповідь (а.с.144, 147-148, 156-159, 225, 233-235, 244-245), звернення (а.с. 227, 230), повідомлення (а.с.145-146, 228-229), звернення(а.с.168), відповідь (а.с.169), звернення (а.с.226, 231-232), суд вважає належними доказами, так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме встановлення індивідуальних лічильників.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Пояснення представника позивача про те, що в ПАТ зареєстровано 288000 абонентів, із яких 44000 абонентів (приватні домоволодіння) на момент 2011 року вже мали індивідуальні лічильники газу, не підтверджені належними доказами, а тому судом не приймаються до уваги.

Твердження представника позивача щодо сум, перерахованих населенням м. Кривого Рогу на встановлення індивідуальних лічильників газу, не підтверджені належними доказами, а тому судом не приймаються до уваги.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Відповідно до постанови НКРЕКП № 1274 від 16.04.2015 року про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ «Криворіжгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на території м. Кривий Ріг (крім житлового масиву Інгулець Інгулецького району в місті Кривий Ріг) та Криворізького району Дніпропетровської області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ «Криворіжгаз», що встановлено на підставі відповіді (а.с.144).

Відповідач на протязі 2011-2017 років приймав від НАК «Нафтогаз України» природний газ та здійснював його постачання позивачам, що встановлено судом на підставі розрахунку відповідача (а.с.125).

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_24, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_20І, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_25 проживають в будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, будинок № 30, що визнається сторонами.

Позивач ОСОБА_19 є власником квартири АДРЕСА_2 (на даний час в. ОСОБА_27) у м. Кривому Розі, що встановлено витягами (а.с.189, 191), свідоцтвом (а.с.190).

Споживачами з отримання природного газу, є позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_24, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_20І, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_25, ОСОБА_19, що визнається відповідачем.

Позивачі регулярно оплачували рахунки про сплату послуг з газопостачання, що визнається відповідачем.

6 жовтня 2016 року виконком Криворізької міської ради повідомив ОСОБА_26 України про те, що мешканці міста відмовляються від встановлення приладів газу на весь багатоквартирний будинок, вимагають соціальної справедливості, адже багатьом городянам вже встановлені індивідуальні лічильники газу за рахунок складової тарифу. В цьому зверненні також зазначається, що ПАТ «Криворіжгаз» посилається на неможливість встановити лічильники до 1 січня 2018 року у звязку з відсутністю коштів. З аналогічними повідомленнями виконком Криворізької міської ради звертався до НКРЕКП, що встановлено зверненням (а.с.226, 227).

30 вересня 2016 року Криворізька міська рада звернулася до НКРЕКП з питання встановлення організацій, які можуть здійснювати діяльність з газопостачання та обслуговування газорозподільних систем, що встановлено зверненням (а.с. 227).

24 жовтня 2016 року НКРЕКП повідомила Криворізьку міську раду стосовно встановлення лічильників газу, що встановлено повідомленням (а.с.233).

31 жовтня 2016 року НКРЕКП повідомила Криворізьку міську раду, що відповідач здійснює господарську діяльність з розподілу газу на території м. Кривого Рогу, що встановлено повідомленням (а.с.144).

18 листопада 2016 року Міністерство енергетики та вугільної промисловості України надало відповідь Криворізькій міській раді стосовно встановлення індивідуальних лічильників газу, що встановлено повідомлення Міністерства регіональної політики (а.с.145-146, 228-229),.

В плані розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки передбачено встановлення загальнобудинкового вузлу обліку №30 по вул. Мелешкінаміста Кривого Рогу, що встановлено інвестиційною програмою (а.с.134-142, 215-223).

25 листопада 2016 року споживачі будинку №30 по вул. Мелешкіна звернулися до відповідача з приводу встановлення індивідуальних лічильників газу. На звернення мешканців будинку№30 по вул. Мелешкінавід 25 листопада 2016 року, відповідач 4 січня 2017 року надав відповідь, в якій зазначив, що ПАТ не передбачено фінансування робіт з встановлення індивідуальних лічильників газу у кожній квартирі вказаного будинку. Вказані обставини встановлені відповіддю (а.с.53-54).

Відповідач оснащує лічильниками квартири та приватні будинки, що встановлено інформацією(а.с.171, 173, 175, 177, 179).

До взаємин між сторонами належить застосувати норми Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Як передбачено ст. 21 цього ж Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до п.п.3,4,7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги навязує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як передбачено ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного

газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2494 (далі Кодекс), оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) субєкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Як встановлено у судовому засіданні позивачі є споживачами природного газу, а відповідач ПАТ «Криворіжгаз» є оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до ст. 14 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

У судовому засіданні встановлено, що тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно ст.19 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як передбачено ст. 20 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 20 цього Закону, споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Судом встановлено, що позивачі приєдналися до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ.

Права та обовязки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов'язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов'язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обовязки для всіх споживачів є ідентичними.

Згідно п. 2.1. даного договору, ПАТ «Криворіжгаз» взяло на себе зобов'язання постачати природний газ споживачам, в необхідних обємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов'язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язків для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.21 ч.2 п.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно ст. 30 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Згідно Постанов НКРЕКП «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу», що були затверджені за період з 2011 року по 31.05.2017 рік, регулятором, до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб.м. природного газу. Так, згідно Додатку №1 до Постанови НКРЕКП №150 від 28.12.2011 року, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 м.куб. природного газу, які становлять 6,96 грн., а згідно Додатку №1 до Постанови НКРЕКП №1625 від 27.09.2016 року, в структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 м.куб. становлять 25,20 грн.

У судовому засіданні встановлено, що позивачі проводили оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних.

Таким чином, відповідач зобовязаний надавати послуги, які оплачені позивачами та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов'язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Посилання представника відповідача на те, що НКРЕКП було затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових ВОГ згідно І Розділу Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового ВОГ за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого (Мелешкіна), 30, визнано доцільним, суд вважає таким, що не звільняє його від обовязку встановити індивідуальні лічильники позивачам. При цьому, суд виходить з того, що позивачі сумлінно виконували обовязок щодо сплати отриманих послуг, а ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який має вищу юридичну силу, чим рішення НКРЕКП, зобов'язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. При цьому, суд виходить з того, що тарифи формуються не позивачами, а належним органом, який при їх формуванні повинен був врахувати необхідні витрати, а позивачі сумлінно виконували обовязок щодо сплати отриманих послуг.

Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

У судовому засіданні встановлено, що позивачі висловили волевиявлення на встановлення індивідуальних лічильників газу, а тому це їх волевиявлення не може бути порушеним. На переконання суду задоволення волевиявлення позивачів буде відповідати зазначеній державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню.

На переконання суду, встановлення позивачам індивідуальних лічильників буде забезпечувати оплату кожним з них саме того обєму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Тому відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам, яка вбачається у відповіді відповідача від 4 січня 2017 року, суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів, має дискримінаційний характер, порушує права позивачів.

Обговорюючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. При цьому суду також враховує, що розпорядження КМ України № 259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», передбачено, зокрема, що субєктам господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території належить: розробити та затвердити графік оснащення квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу в розрізі територій, на яких проводять господарську діяльність зазначені субєкти, та до 1 липня 2012 року подати їх Кабінетові Міністрів України; вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; до 1 січня 2018 р.,- якщо природний газ використовується тільки для приготування їжі.

У судовому засіданні встановлено, що саме на відповідача покладений обовязок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. У судовому засіданні відповідач не довів, що вживав будь яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету.

Заперечуючи проти позову ПАТ посилається на те, що НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право: приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обовязковими до виконання субєктами природних монополій, рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями, рішення НКРЕКП, прийняті в межах її повноважень, обовязкові до виконання субєктами природних монополій. Також посилається на те, що згідно п.1 ч. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг регулятор приймає обовязкові для виконання рішення з питань, що належать до його компетенції, згідно п.1 ч. 2 ст. 17 Закону «Про НКРЕКП», регулятор має право приймати рішення з питань, що належить до його компетенції, які є обовязковими до виконання, а тому, ПАТ не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки, яка затверджена постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №547та в подальшому Постановою НКРЕКП №2347 від 22.12.2016.

Суд приходить до переконання, що посилання відповідача на наявність вказаного Плану не звільняло його від обовязку встановити індивідуальні лічильники, так як відповідачем не надано доказів вжиття ним заходів, спрямованих на внесення змін до вказаного Плану, які б забезпечували виконання ПАТ вимог ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Тому ці заперечення відповідача суд відхиляє.

На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо: визнання за позивачами права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз»; визнання того, що ПАТ «Криворіжгаз» відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу» зобовязано за свій рахунок, в термін до 01.01.2018 року, здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам, є обґрунтованими. Спосіб захисту, обраний позивачами, відповідає вимогам ст. 16 ч. 2 п.1 ЦК України, якою передбачено, що одним із способів захисту права, є визнання права. Обраний позивачами спосіб суд знаходить ефективним.

Таким чином, суд вважає, що позивачі обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернулися до суду за захистом своїх прав.

Отже, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 13 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Також, суд враховує, що задоволення позову буду відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту оспорюваних прав позивачів.

Відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір сумі 12800 грн. 00 коп. При цьому, суд виходить з кількості позивачів, які звільнені від сплати судового збору та розміру прожиткового мінімуму на час звернення з позовом.

Керуючись ст.ст.8, 24 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 526, 626, 629, 655 ЦК України, ст.ст.5, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.1, 2, 3, 6, 14, 19, 20, 21, 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст.3, 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», ст.17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 133, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 Теімураза Сергійовича, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 до публічного акціонернго товариств«Криворіжгаз» місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, - задовольнити повністю.

Визнати право за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 Теімуразом Сергійовичем, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_25, що проживають в будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Володимира Великого, будинок № 30, на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз», місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, .

Визнати, що публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз»,місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобовязано за свій рахунок, в термін до 1 січня 2018 року, здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам: ОСОБА_5 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/4), ОСОБА_6 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/22), ОСОБА_7 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/23), ОСОБА_8 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/29), ОСОБА_9 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/31), ОСОБА_10 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/44), ОСОБА_1 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/45), ОСОБА_11 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/48), ОСОБА_12 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/54), ОСОБА_13 Теімуразу Сергійовичу (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/56), ОСОБА_14 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/57), ОСОБА_15 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/58), ОСОБА_16 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/64), ОСОБА_17 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/65), ОСОБА_18 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/66), ОСОБА_19 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/69), ОСОБА_20 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/70), ОСОБА_21 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/72), ОСОБА_22 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/73), ОСОБА_25 (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/74).

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз», місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, на користь держави судовий збір в сумі 12800 грн. 00 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне рішення складено 26 грудня 2017 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов