Єдиний унікальний номер 229/1795/17
Номер провадження 2/229/1104/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі: головуючого судді Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В. М.,

за участі позивача ОСОБА_1

за участі представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суда м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірного рішення ,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 15 травня 2017 року звернулась до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірного рішення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 1 березня 1994 року їй було встановлено статус інваліда війни 3 групи безстроково на підставі п. 3 ч. 2 ст. 7 ЗУ«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Крім того, з 17 травня 1995 року міжрайоною МСЕК № 1 м.Донецька вона визнанна інвалідом 3 групи безстроково за загальним захворюванням, а з 29 жовтня 2012 року є інвалідом 2 групи безстроково за загальним захворюванням.

29 березня 2012 року відповідач безпідставно позбавив позивача статусу інваліда війни. Причину скасування статусу інваліда війни відповідач обґрунтував тим, що якщо причиною інвалідності є загальне захворювання, то позивач не може підпадати під статус інваліда війни. При скасуванні статусу «інвалід війни» відповідач керувався пунктом 8 частини 1 статті 7 закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту». Не погодившись з рішенням комісії позивач звернулась до прокуратури, яка надала відповідь від 15.06.2012р. де зазначила, що рішення комісії є незаконним. За результатами перевірки прокуратурою було внесення подання про скасування рішення комісії, яке не було виконане відповідачем. У червні 2013 року позивач вдруге звернувся до прокуратури з такою ж заявою. Листом від 18.06.2013р. прокуратура повідомила позивача, що на теперішній час підстав для прокурорського втручання не має, хоча обставини справи були одні й ті самі. З вказаним рішенням комісії вона не згодна, з підстав його незаконності та прийняття з порушенням законодавства, та звернулась із позовом до суду.

Постановою Ясинуватського міськрайоного суду Донецької області від 18 квітня 2014 року її позовні вимоги були задоволенні, дії відповідача були визнанні протиправним та рішення комісії (протокол № 1) від 29.03.2012р. при УПСЗН Ясинуватської районної державної адміністрації з проведення роботи по перевірці встановлених статусів відповідно до законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про соціальний статус дітей війни» ; зобов'язано УПСЗН Ясинуватської районної державної адміністрації поновити їй статус інваліда війни з правом одержання соціальних пільг з 29 березня 2012 року.

На підставі постанови Ясинуватського міськрайоного суду Донецької області від 18 квітня 2014 року вона 10 травня 2014 року звернулась до центру адміністративних послуг Ясинуватської районної державної адміністрації для оформлення документів та поновлення їй виплат - надбавок до пенсії, як інваліду війни.

Відповідач по справі на підставі рішення вищевказаних судів 20 червня 2014 року видав їй посвідчення, відповідно до якого вона є інвалідом війни 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Довідкою відповідача по справі їй повідомлено про те, що УСЗН Ясинуватської районної державної адміністрації з 20 червня 2014 року взято на облік як інваліда 3 групи з 20 червня 2014 року.

УСЗН Ясинуватської районної державної адміністрації на її запит надало довідку від 18 листопада 2014 року, відповідно до якої їй поновлено статус інваліда війни з правом одержання соціальних пільг з 29 березня 2012 року.

Згідно діючого законодавства України та Положення про УСЗН Ясинуватської райдержадміністрації в Донецькій області відповідач повинен здійснюватии догляд та контролювати за виконанням законодавства України при призначенні, перерахунку, виплате, закінченню виплат пенсії громадянам органами ПФУ та займатися інформаційно-роз"яснювальною работою з населенням.

На порушення цих вимог відповідач з червня 2014 року на надав їй пояснень щодо порядку поновлення їй виплат надбавки до пенсії, як інваліду війни та перерахунку пенсії територіальним органом ПФУ з часу позбавлення її статусу інваліда війни, тобто з 29 березня 2012 року та не інформував її щодо місця знаходження Ясинуватського об"єднанного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За станом свого здоров"я та у зв"язку з тим, що УПФУ м. Ясинувата та Ясинуватського району у 2014-2015 роках не в повному обсязі здійснювало свої повноваження і тому вона звернулась до цього органу лише 04 червня 2015 року і з того часу вона почала отримувати від ПФУ надбавки до пенчії як інвалід війни.

Вважає, що з вини відповідача, який безпідставно зняв з неї статус інваліда війни з 29 березня 2012 року вона не отримала з 01 квітня 2012 року по 04 червня 2015 року надбавки до пенсії у розмірі 34209,88 гривень.

Також вважає, що діями відповідача їй було заподіяну моральну шкоду у сумі 10000 гривень

Просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у сумі 34209,88 гривень, моральну шкоду у сумі 10000 гривень, витрати на юридичну допомогу 2000 грн. (а.с.1-5).

24 травня 2017 року ухвалою Дружківського міського суду по справі було відкрито провадження і справу призначено до попереднього розгляду на 06 червня 2017 року (а.с.41-42).

06 червня 2017 року Дружківський міський суд закінчив проведення підготовчих дій та призначив справу до розгляду на 13 червня 2017 року (а.с.46-47).

20 липня 2017 року по справі було продовжено строк розгляду справи (а.с.71).

20 липня 2017 року ухвалою Дружківського міського суду були витребувані докази за клопотанням представника позивача (а.с.72-73).

13 жовтня 2017 року ухвалою Дружківського міського суду були витребувані докази за клопотанням представника позивача (а.с.98).

06 листопада 2017 року ухвалою Дружківського міського суду були витребувані докази за клопотанням представника позивача (а.с.117-118).

Позивач ОСОБА_1 з"явилась у судове засідання, пояснила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві просить їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_1, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити (а.с.48-51).

Представник відповідача Державного Казначейства у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином. Надали заяву з клопотанням розглядати справу у їх відсутності та надали заперечення на позовні вимоги (а.с.77-79).

Суд, заслухавши позивача , представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі, вважає,що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 (попереднє прізвище - ОСОБА_4) народилась 28 березня 1936 року в селі Городня Вітебської області (а.с. 6-7).

Згідно виписки з акту огляду ВО ЛТЕК серії 2-18 АЖ № 259631 від 17.05.1995 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково, з основним діагнозом - віддаленні наслідки травми, отриманої у концтаборі у 1941 році.

Відповідно до посвідчення серії Є № 068937, виданого 12.08.2010 року УПСЗН Ясинуватської РДА позивачці - ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та інвалідів війни.

Факт наявності травми у позивача, отриманої під час Великої Вітчізняної війни підтверджується також актом судово-медичного обстеження № 343 від 23.11.12 року, в якому зазначено, що «Со слов ОСОБА_5 в 1941 году, будучи в Германии от разрыва снаряда получила травму левой руки и обоих ног. Локализация, характер и свойства рубцов на ладонной поверхности левого предплечья в нижней трети, на наружной поверхности левой голени в средней трети у гр.ОСОБА_5 Свидетельствуют о том, что они имеют многолетнюю давность, образовались от заживления ранений, полученных в срок, указанный потерпевшей» .

Згідно відповіді обласної МСЕК від 02.03.2012 року № 26, позивач первинно оглянута 17.05.1995 року міжрайонною МСЕК № 1 м.Донецька, визнана інвалідом ІІІ групи безстроково за загальним захворюванням. 16.07.2002 року повторно оглянута обласною МСЕК № 3. Рішенням МСЕК підтверджена ІІІ група інвалідності безстроково за загальним захворюванням.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 375504 від 29.10.2012 року в результаті повторного огляду позивачу встановлено ІІ групу інвалідності безстроково за загальним захворюванням (а.с. 11).

Судом встановлено, що 01 березня 1994 року на підставі п. 3 ч. 2 ст. 7 ОСОБА_6 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551 от 22.10.1993 року (далі по тексту - Закон № 3551) позивачу був встановлений статус інваліда війни, підтвердженням чого є довідка № 903 від 01.03.1994 року .

Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 7 ОСОБА_6 № 3551 (в редакції на час встановлення позивачу статуса інваліда війни) до інвалідів війни належали особи з числа малолітніх (яким на момент увязнення не виповнилося 14 років), вязнів фашистських концтаборів та інших місць примусового тримання.

Таким чином, підставою встановлення позивачу статусу інваліда війни був факт перебування в малолітньому віці в місцях примусового тримання, а не факт отримання поранення у воєнні роки, оскільки на час надання статусу інваліда війни, позивач не мала будь-якої групи інвалідності за станом здоровя.

Рішенням Ясинуватського районного суду Донецької області від 13.03.1995 року встановлено факт належності довідки № 10/29914 від 10.03.1995 року, виданої комітетом держбезпеки м.Вітебська республіки Бєларусь, ОСОБА_4, яка народилася 28 березня 1936 року.

Згідно вказаної довідки в період окупації родина позивача проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1. Мати позивача, ОСОБА_7, у період німецької окупації була примусово вивезена до Германії (дата не вказана), де працювала у господарстві поміщика. Після реєстрації та перевірки 30.07.1945 року відбула на батьківщину. У реєстраційному листі на імя ОСОБА_8 заповненому у таборі № 218 (м. Мальхін) зазначено, що «з нею слідували діти: син ОСОБА_9 - 12 років, та донька ОСОБА_10 1938 р.н.» .

Факт примусового вивезення родини позивача до Германії підтверджується також архівною довідкою державного архіву Вітебської області № 06-05/Ж-37/р від 26.03.2012 року, згідно якої в матеріалах репатріації, складених зі слів ОСОБА_7 та підписаних нею, знаходяться наступні дані: в період німецької окупації (дата не вказана) примусово вивезена до Германії, м.Ренсбург, с.Папенкамп. Працювала на хазяїна. Коли та ким була визволена не вказано. Перевірку і реєстрацію пройшла у таборі № 218 м.Малькин 25.06.1945 року, звідки відбула на батьківщину 30.07.1945 року. У реєстраційному листі табору № 218 м.Малькин, заповненому 25.06.1945 року, ОСОБА_7 зазначила, що разом з нею знаходяться її діти: син - ОСОБА_9 - 12 років (дата народження не вказана), донька ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 (число та місяць не вказані).

Судом першої встановлено що позивач ОСОБА_1 у віці 7 (сім) років була примусово вивезена на територію іншої держави, де проходила реєстрацію у таборі, примусово трималася з 26.06.1945 року по 30.07.1945 року та отримала в цей період поранення.

Таким чином, саме наявність поранення, отриманого під час перебування позивача в роки німецької окупації на територій Германії було підставою для визнання її інвалідом війни у 1994 році на підставі п. 3 ч. 2 ст. 7 ОСОБА_6 № 3551 (в редакції що діяла на час встановлення статусу інваліда війни).

Статус інваліда війни позивачу 01 березня 1994 року Управлінням праці та соціального захисту населення було встановлено правомірно та законно з наданням свідоцтва з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни.

Відповідно до витягу з протоколу № 1 від 29.03.2012 року комісії з проведення роботи по перевірці встановлених статусів відповідно до законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про соціальний статус дітей війни» було перевірено справи пільговиків, а саме справу ОСОБА_1. Рішення комісії за результатами перевірки було наступним: «Відповідно до вимог п.8 ст. 7 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать особи, які стали інвалідами внаслідок поранення, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини у період ВОВ, або стали інвалідами із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки. Причина інвалідності у ОСОБА_1 «Загальне захворювання». В звязку з цим статус інваліда війни у ОСОБА_1 зняти» .

Відповідачем при прийнятті зазначеного вище рішення не враховано положень ОСОБА_6 України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.04.2000 року № 1584-ІІІ (далі по тексту Закон № 1584), до якого ОСОБА_6 України «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту жертв нацистських переслідувань» № 2256 -15 від 16.12.2004 року були внесені зміни, в тому числі у звязку з виключенням п. 3 ч. 2 ст. 7 ОСОБА_6 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

ОСОБА_6 № 1584 передбачає той саме обсяг пільг, що був встановлений позивачу ОСОБА_6 № 3551.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 6 ОСОБА_6 України «Про жертви нацистських переслідувань» держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг колишнім малолітнім (яким на момент увязнення не виповнилось 14 років) вязням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, які визнані інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин - відповідно до ст. 6-2 цього ОСОБА_6.

Відповідно до ст. 5 ОСОБА_6 України «Про жертви нацистських переслідувань» жертвам нацистських переслідувань видають відповідні посвідчення замість раніше виданого посвідчення ветерана війни.

Таким чином, приймаючи рішення про зняття у позивача статусу інваліда війни, відповідач тим самим позбавив позивача пільг, передбачених вищезазначеним законом, без прийняття рішення, відповідно до ст. 5 ОСОБА_6 України «Про жертви нацистських переслідувань».

Позивач є інвалідом війни в розумінні п. 3 ч.2 ст. 7 ОСОБА_6 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції що діяла на момент встановлення інвалідності), тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Постановою Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2014 року дії УПСЗН Ясинуватської районної державної адміністрації з проведення роботи по перевірці встановлених статусів відповідно до законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви ницистських переслідувань", "Про соціальний статус дітей війни" визнані неправомірними та рішення комісії від 29 березня 2012 року скасовано. Зобов"язано УПСЗН Ясинуватської районної державної адміністрації поновити ОСОБА_1 статус інваліда війни з правом одержання соціальних пільг з 29 березня 2012 року (а.с.24-27).

Судом встановлено, що виплати були поновлені лише у червня 2015 року, тобто за період з 01 квітня 2012 року по 31 травня 2015 року соціальні пільги позивачу не виплачувались.

Суть спірних правовідносин полягає у правомірності відмови органом соціального захисту населення у відшкодуванні соціальних пільг з 01 квітня 2012 року по 31 травня 2015 року.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України (в редакції на час спірних правовідносин), передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У судовому засіданні встановлено, що саме із-за бездіяльності відповідача позивач не доотримала соціальні пільги за період з 01 липня 2012 року по 04 червня 2015 року у сумі 9641 гривню 67 коп., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.84-85).

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіваюча, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 січня 2005 року, справа «Полтораченко проти України» (заява N 77317/01) Суд, серед іншого, в пунктах 45, 46 та 50 зазначив:

Суд вважає, що заявник був позбавлений присудженої йому остаточним та обов'язковим рішенням суду суми. Заявник, таким чином, мав вимогу, яка мала юридичну силу та становила "майно" в сенсі статті 1 Протоколу N1 (994_535) (пункти 38-39 вище). Беручи до уваги фінансовий стан заявника та соціальний статус, його вік та стан здоров'я, Суд вирішує, що скасування остаточного рішення, винесеного на його користь, становить непропорційне втручання у його право на мирне володіння своїм майном. Уряд не надав жодних інших пояснень для виправдання такого втручання.

46. Тому Суд приходить до висновку, що було порушення статті 1 Протоколу N1 до Конвенції (994_535).

50. На думку Суду заявнику слід відшкодувати кошти, які б він отримав, якщо б остаточне рішення суду, винесене на його користь, було б виконане. Тому Суд присуджує йому 3536.42 ЄВРО компенсації матеріальної шкоди. Також Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди. Отже, ЄСПЧ визнавши порушення з боку держави статті 1 Протоколу №1 до Конвенції із врахуванням фінансового стану заявника, його соціального статусу, віку та стану здоров'я, дійшов висновку про те, що заявник зазнав певного розчарування та страждання в результаті порушення і присудив останньому моральну шкоду в певному розмірі.

Згідно п.3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги похилий вік та стан здоровя позивача, тривалість порушення з боку відповідача, матеріальні витрати позивача направлені на відновлення її права та вважає за необхідне частково задовольнити позовну вимогу і стягнути з відповідача на користь позивача 2000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, оскільки заявлена до відшкодування позивачем сума 10000грн., явно не відповідає принципу розумності.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то в їх задоволенні треба відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру витрат на правничну допомогу.

Керуючись ст. Керуючись ст.ст. 76,77,78,79,80,258-259 ЦПК України (в редакції 2017 року), ст.. 23,1167,1166,1173 ЦК України, суду

в и р і ш и в :

позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірного рішення задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, з Управління соціального захисту населення Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області, , яке знаходиться за адресою: 86020, Донецька область, Ясинуватський район, смт Очеретине, м-н Гідростроітелів, 12, матеріальну шкоду в сумі 9641 (дев"ять тисяч шістсот сорок одна) грн. 67 коп., моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом тридцяти днів після оголошення рішення.

Суддя: А. Л. Гонтар