ухвала

іменем україни

23 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 22 січня 2015 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача Subaru Forester, держаний номерний знак НОМЕР_1, зазнав технічних ушкоджень.

Винним у дорожньо-транспортній пригоді визнано ОСОБА_5, згідно з постановою Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року.

Цивільно-правова відповідальність винної особи була застрахована відповідачем за договором обов'язкового страхування від 05 серпня 2014 року.

23 січня 2015 року страхову компанію належним чином повідомлено про пригоду та надано реквізити для здійснення страхового відшкодування.

Позивач повідомляв відповідача, що згідно з рахунком-фактурою станції технічного обслуговування, розмір коштів необхідних для ремонту автомобіля становить 78 315,00 грн.

Проте, у строк встановлений законодавством відповідач не сплатив суму страхового відшкодування. Ліміт відповідальності страхової компанії, зважаючи на розмір франшизи становить - 49 500,00 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача штрафні санкції, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь час прострочення з 22 квітня по 22 липня 2015 року у розмірі 5 520,00 грн, згідно з положеннями ст. 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інфляційні втрати у сумі 578,00 грн, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, позивач просив суд стягнути на його користь з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська страхова компанія») суму страхового відшкодування у сумі 49 500,00 грн, пеню у розмірі 5 520,00 грн, інфляційні втрати у сумі 374,00 грн та витрати на правову допомогу.

У подальшому позивача зменшив розмір позовних вимог в частині стягнення пені та інфляційних витрат, просив стягнути пеню за період з 10 червня по 02 грудня 2015 року у сумі 1 056,00 грн, інфляційні втрати за цей період у розмірі 459,00 грн.

Також просив відповідно до положень ст. 625 ЦК України стягнути і 3 % річних у сумі 716,00 грн. В іншій частині підтримав вимоги та просив задовольнити в повному обсязі з урахуванням уточнень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_4 суму у розмірі 51 731 грн 00 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_4 збір у розмірі 517 грн 31 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2016 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_4 30 042 грн 52 коп. страхового відшкодування, 1 056 грн пені, 434 грн 59 коп. - 3 % річних, 278 грн 80 коп. - інфляційних витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2016 року, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України, ст. ст. 22, 29, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» та на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхова компанія зобов'язана відшкодувати особі оцінену шкоду, яка становить витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу і є прямими збитками, заподіяних йому в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а тому позовні вимоги щодо стягнення страхового відшкодування мають бути задоволенні частково в розмірі 30 042,52 грн - вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Також колегія суддів апеляційного суду виходила з обґрунтованості вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних витрат за невиконання зобов'язання з виплати страхового відшкодування.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач повинен відшкодувати шкоду визначену на підставі рахунку-фактури Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та актів виконаних робіт у межах ліміту не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Згідно із ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом п. 1 ч. другої ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з п. 2.4. Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п. 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

За положенням ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із страхової компанії вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, як це передбачено ст. ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік