Номер провадження: 22-ц/785/5561/17
Номер справи місцевого суду: 495/4822/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача служба у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради Одеської області, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 17.05.2017 року,

встановила:

22.06.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнення вимог, просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю. В обґрунтування вимог зазначала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 15.12.2014 року розірвано. Після розірвання шлюбу діти деякий час проживали разом з матірю у м.Білгород-Дністровському Одеської області та знаходилися на її утриманні. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області з ОСОБА_3 на її користь було стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 500 грн. на кожну дитину щомісячно. Вказувала, що за усною домовленістю з відповідачем з літа 2015 року старший син ОСОБА_5 по теперішній час проживає з разом батьком в м.Татарбунари Одеської області. У травні 2016 року на прохання батька ОСОБА_2 привезла до відповідача меншого сина ОСОБА_6 погостювати на тиждень, однак після закінчення обумовленого терміну перебування дитини в м.Татарбунари, ОСОБА_3 вирішив не віддавати сина матері, й дитина з того часу проживає з батьком. Посилаючись на те, що вона має постійне місце проживання в м.Білгород-Дністровському, створила належні умови для розвитку та виховання дітей, має постійну роботу та стабільний дохід, завжди піклувалася про їх здоровя, влаштувала меншого сина в дитячий садок, зазначаючи, що своїми діями відповідач фактично позбавив дітей можливості спілкування з матірю, що суперечить чинному законодавству та положенням Декларації прав дитини, посилаючись також на неможливість визначити місце проживання дітей у добровільному порядку, позивач вважала, що є підстави для визначення місця їх проживання разом з нею судом.

Заперечуючи проти заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, 26.12.2016 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визначити місце проживання малолітніх синів разом з батьком. В обґрунтування вимог зазначав, що після розірвання шлюбу 15.12.2014 року ОСОБА_2 разом з молодшим сином переїхала проживати до ІНФОРМАЦІЯ_3, а старший син ОСОБА_5 залишився проживати з ОСОБА_3 в м. Татарбунари. Зазначав також, що у 2015-2016роках ОСОБА_2 часто привозила до нього молодшого сина у хворому стані, він з дитиною був змушений звертатися до лікарів за медичною допомогою та навіть лікувати його в умовах стаціонару, що свідчить про неналежний догляд матері за дитиною та її безвідповідальне ставлення до його здоровя. Крім того вказував, що з початку червня 2016 року син ОСОБА_6 постійно проживає разом з батьком, з старшим братом ОСОБА_7 підтримує дружні стосунки, діти мають спільні інтереси, забезпечені необхідними умовами для проживання та розвитку, підтримують близькі родинні відносини зі своїми дідусем та бабусею батьками ОСОБА_3, в родині для дітей створено нормальну психологічну атмосферу. Посилаючись на те, що неналежний догляд та безвідповідальне ставлення ОСОБА_2 до сина ОСОБА_6 неодноразово призводило до погіршення стану його здоровя, протягом тривалого часу діти постійно проживають разом з батьком та бажають у подальшому проживати з ним, відвідують школу та дитячий садок, зазначаючи, що він має стабільний матеріальний дохід та можливість забезпечити належні умови для розвитку та виховання синів, ОСОБА_3 просив визначити місце проживання дітей разом з ним, відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні її вимог за первісним позовом.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 17.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ОСОБА_2 В іншій частині позову відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_3 У задоволенні іншої частини зустрічних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення змінити, у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі та заявлені ним зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що районним судом не враховано те, що в судовому засіданні малолітній ОСОБА_7, який досяг десяти років, у присутності представника служби у справах дітей та шкільного психолога висловив бажання залишитися проживати разом з батьком ОСОБА_3, не взято до уваги відносини між братами, які проживають разом, звикли один до одного, мають спільні інтереси, а також увагу, любов, турботу дідуся та бабусі до яких звикли. Також звертає увагу на те, що ОСОБА_2 на теперішній час проживає у найманій квартирі у м. Білгород-Дністровський на підставі договору оренди без акту-прийому передачі та без зазначеного строку, а тому відсутні правові підстави для здійснення акту обстеження житлово-побутових умов Службою у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області без прийому квартири ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначає, що протягом 2015-2016 років, коли забирав до себе в гості меншого сина ОСОБА_8 від ОСОБА_2, дитина була хвора, не доглянута, кілька разів навіть вимушений був лежати з нею на стаціонарному лікуванні. Після останнього разу, коли колишня дружина привезла дитину в Татарбунари наприкінці травня 2016 року, він, побоюючись за здоровя меншого сина, вирішив залишити проживати разом з собою та його старшим братом, так-як має гарні умови для розвитку обох синів, кожна дитина забезпечена окремою кімнатою, доглядати за синами активно допомагають його батьки, які проживають поруч. Між тим, у ОСОБА_2 в м.Білгород-Дністровському нікого з рідних, крім сестри, яка має свою родину та дітей, немає, сама вона орендує житло, змінює місце проживання, й лишає меншого сіна невідомо з ким. ОСОБА_3 не заперечує проти відвідання матірю обох синів та ніколи не обмежував час спілкування з ними.

Рішення в частині відмову у задоволенні зустрічного позову не оскаржено, а тому колегією суддів, висновки суду першої інстанції в цій частині не перевіряються.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.10.2006 року до 26.12.2014 року, є батьками малолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. (т.1, а.с.112-114).

Зі змісту довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №1 «Малятко» (м.Білгород-Дністровський) від 03.06.2016року №42 слідує, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 25.11.2015 року до часу видачі документа відвідував зазначений дитячий садок (т.1, а.с.17, 116).

З матеріалів справи також слідує, що ОСОБА_4, 07.11.2013року народження, з 04.08.2015 року знаходиться під спостереженням в дитячій поліклініці КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» та регулярно проходив медичні огляди, йому здійснювалися щеплення (т.1, а.с.117).

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, при цьому фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору оренди вказаної квартири, укладеного з ОСОБА_9 19.09.2016 року (т.1, а.с.47, 48, 229, 230).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації, проживання та роботи характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності не притягувалася, спиртними напоями не зловживає, заяв від сусідів та інших громадян на неї до Білгород-Дністровського МВ УМВС України в Одеській області не надходило, на обліку у лікарів нарколога та психіатра Білгород-Дністровської міської багатопрофільної лікарні не перебуває (т.1, а.с. 14-16, 47,49,50,115).

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 за місцем її реєстрації по вул.Ізмаїльська, 196-А в м.Білгород-Дністровський вбачається, що умови проживання у будинку відповідають санітарно-гігієнічним вимогам, проведено сучасний ремонт, помешкання облаштоване меблями та побутовою технікою, є централізований водопровід, каналізація, місцеве парове опалення. На момент перевірки у серпні 2015 року мати та її малолітній син ОСОБА_4 займають окрему кімнату, у кімнаті двоспальне ліжко, комод, плазмовий телевізор, крісло та дитяче крісло (т.1, а.с.13).

З матеріалів справи також слідує, що за новим місцем фактичного проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови проживання задовільні. В кімнаті є всі необхідні меблі, побутова техніка, помешкання оснащено водопостачанням, водовідведенням, центральним опаленням,є окреме спальне місце, в достатній кількості одяг, взуття, іграшки відповідно до віку дитини (т.1, а.с.145).

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом офіційно працевлаштована у фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 на посаді касира та має постійний дохід у розмірі 3201 грн. щомісячно (т.1, а.с.228).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що з червня 2016 року малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживають біля батька за адресою його реєстрації по вул.Маяковського, 31 в м.Татарбунари Одеської області (т.1, а.с.85).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 навчається в Татарбунарському НВК «Школа-гімназія», а ОСОБА_4 з 15.03.2017 року відвідує дитячий садок-ясла «Незабудка» у м.Татарбунари (т.1, а.с.234, 235).

Актами обстеження умов проживання ОСОБА_3 та матеріально-побутових умов проживання сімї від 26.10.2016 року підтверджується, що в будинку позивача за зустрічним позовом проведено сучасний ремонт, кімнати облаштовані меблями та побутовою технікою. Діти забезпечені необхідними речами для проживання, навчання та розвитку. Комісією, яка здійснювала обстеження, встановлено, що ОСОБА_3 належним чином виконує батьківські обовязки, піклується про здоровя та фізичний розвиток дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, обставин, за яких малолітній ОСОБА_6 не може проживати з батьком не встановлено (т.1, а.с.86,87).

З матеріалів справи також слідує, що ОСОБА_3 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т.1, а.с.154).

Судом встановлено, що Татарбунарською РДА, як органом опіки та піклування, складено висновки від 10.01.2017 року №01-23/71 та від 03.05.2017 року №01-23/1187 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з батьком. Зі змісту зазначених документів органу опіки та піклування вбачається, що головними обставинами, якими обґрунтовуються такі висновки, є наявність у батька житла на праві власності, постійного місця роботи, стабільного офіційного доходу, тривалість виховання обох синів, а також взаємна привязаність дітей та недоцільність їх розєднання, при цьому будь-яких виняткових обставин, за яких малолітніх дітей слід розлучати з матірю або батьком органом опіки та піклування не виявлено (т.1, а.с.132, 225).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що є давнім другом батьків позивача за зустрічним позовом, неодноразово буває в гостях як у ОСОБА_3, так і у його батьків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Пояснив також, що для проживання, розвитку та виховання дітей їх батьком, дідусем та бабусею створені найкращі умови, діти ходять в школу та дитячий садок, старший син ОСОБА_5 займається спортом. Зазначив також, що від батьків позивача за зустрічним позовом неодноразово чув скарги, що менша дитина часто приїжджає від матері з Білгород-Дністровського у занехаяному стані, й після цього хворіє.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, допитані у судовому засіданні, дали показання, що їх син позивач за зустрічним позовом - працює водієм на підприємстві «Мілер», і тому вони два дні на тиждень доглядають за онуками. Решту тижня онуками опікується ОСОБА_3, який присвячує їм увесь свій час, відвозить в школу та садок, до спортивної секції. Зазначили також, що раніше між сином та колишньою невісткою існувала домовленість щодо проживання дітей, оскільки старша дитина виявила бажання залишитися в Татарбунарах. Згодом вони помітили, що молодший син ОСОБА_6, приїжджаючи від ОСОБА_2, постійно хворів, тричі доводилося лікувати його н стаціонарі. Пояснили, що, побоюючись за його здоровя, син вирішив забрати дитину до себе і свідки його підтримали. Пояснили також, що жодних перешкод ОСОБА_2 з боку ОСОБА_3 не чинилося та не чиниться, навпаки позивач за первісним позовом сама дуже рідко виявляє бажання приїхати та побачити дітей, обіцяє старшому сину забрати його на канікули та не виконує обіцянки. До початку допиту свідок ОСОБА_13 зазначив, що відчуває гостру неприязнь до колишньої невістки через те, що вона вирішила розлучитися з його сином, не зважаючи на те, що родина ОСОБА_13 дуже тепло та з любовю прийняла її колись до себе.

В судовому засіданні малолітній ОСОБА_4, який досяг десяти років, у присутності представника служби у справах дітей та шкільного психолога висловив бажання залишитися проживати разом з батьком ОСОБА_3, оскільки звик до школи, друзів, має хобі. Крім того, висловив бажання періодично приїжджати до матері у гості.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами з сімейних правовідносин, суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної Асамблеєї ООН від 20.11.1959 року, висловлено заклик, зокрема, до місцевої влади та національних урядів до того, щоб вони намагалися дотримуватися прав дитини шляхом законодавчих та інших заходів, що будуть поступово застосовуватися відповідно до низки принципів, в тому числі принципу, за яким малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю (принцип 6).

Судом встановлено, що батько та мати малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживають окремо, не дійшли згоди щодо місця проживання дітей.

Дослідженими судом доказами також підтверджується, що як мати, так і батько відповідально ставилися до дітей, належним чином організували побутові умови для їх проживання та розвитку.

Посилання ОСОБА_3 на незадовільний стан здоров'я меншого сина як на підставу залишення цієї дитини проживати разом з собою спростовуються матеріалами справи, а саме виписками з історії хвороби ОСОБА_4, з яких слідує, що дитина у червні-липні 2015 року та у червні 2016 року хворіла з діагнозами гострий рінофарінгіт та фолікулярна ангіна (т.1, а.с.151-153), зазначені хвороби не є хронічними, та, на думку суду, можуть виникати у дітей трирічного віку незалежно від якості виконання батьками своїх обов'язків.

Суд оцінив критично викладені органом опіки та піклування мотиви при складанні висновків про доцільність визначення місця проживання дітей разом з батьком, оскільки Татарбунарською РДА не було враховано, що ОСОБА_2 також має стабільний офіційний дохід на рівні, не меншому за ОСОБА_3, з моменту народження дітей займалася їх вихованням до моменту виникнення спору у червні 2016 року, забезпечила періодичний медичний огляд та влаштування меншого сина у дитячий садок, а також необхідними побутовими умовами для його розвитку. Посилання органу опіки та піклування на наявність у ОСОБА_3 житла на праві власності у якості обґрунтування доцільності визначення місця проживання дітей з батьком суд вважав неспроможними, оскільки, по-перше, обєкт нерухомості, в якому проживає позивач за зустрічним позовом, належить сторонам у рівних частках, що підтверджується рішенням Татарбунарського районного суду від 22.10.2015 року у справі №515/1023/15-ц (т.1, а.с.52) та, по-друге, ОСОБА_2 створила належні умови для виховання та розвитку дітей у іншому житлі, яким користується на законних підставах (т.1, а.с.229, 230).

Суд вважав, що при розгляді справи не було встановлено виняткових обставин, за яких малолітні ОСОБА_6 мають розлучатися зі своєю матірю (зловживання алкогольними напоями, наркотичними засобами, аморальність її поведінки, що може зашкодити розвиткові дітей, тощо), що є підставою для визначення їх місця проживання разом з ОСОБА_2

Зазначене узгоджується з обовязковим для врахування висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16.

Разом з тим, суд врахував, що відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

При розгляді справи сторонами не заперечувалося, що до моменту виникнення спору щодо місця проживання дітей у червні 2016 році ОСОБА_7 та ОСОБА_6 більше року проживали окремо разом з батьком в м.Татарбунари та матірю в м.Білгород-Дністровському, періодично бачили один одного, призвичаїлись до такого укладу життя, який не завдавав шкоди психологічному стану братів.

В судовому засіданні ОСОБА_7, якому виповнилося десять років, висловив недвозначне бажання проживати разом з батьком.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість відступити від наведеного вище правового висновку Верховного Суду України та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, 2007 року з урахуванням висловленого бажання дитини, визначити його місце проживання разом з ОСОБА_3

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовів. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання заперечень на позов, яким суд надав належну правову оцінку.

Колегія суддів зазначає, що представнику апелянта було розяснення право заявити клопотання про проведення психологічного обстеження психоемоційного стану на предмет можливості окремого проживання братів, проте він відмовився подавати будь-які клопотання, вважаючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для задоволення апеляційної скарги.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 17.05.2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.12.2017 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_14