Справа № 645/48/16-ц
Провадження № 2/645/92/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
10 квітня 2017 р. м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Федорової О.В.,
при секретарі судового засідання Петленко І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом:
про стягнення боргу, -
Позивач та його представник за довіреністю ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі.
Відповідачі правом на участь у судовому засіданні не скористалися, причину неявки не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом надсилання на адресу їхньої реєстрації судових повісток, які повернулися на адресу суду з довідкою поштової установи про причини невручення, а саме: «сплив терміну зберігання». У відповідності до приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд встановив наступне.
Згідно зі свідоцтвами про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_6, їхніми батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (том 2 а.с. 61, 62).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 09.02.2010 року) (том 1 а.с. 9).
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 12.11.2011 року) (том 1 а.с. 8).
За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишили заповіти від 05.12.2008 року та від 06.12.2008 року, відповідно, якими заповідали позивачеві все своє майно, що буде належати їм на день смерті (том 1 а.с. 6, 7).
ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 29.10.2013 року) (том 1 а.с. 110).
З матеріалів спадкової справи № 687/2013 до майна померлого ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, вбачається, що позивач 15.02.2014 року подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого його брата ОСОБА_6 (том 1 а.с. 118).
ОСОБА_2 29.10.2013 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого її батька ОСОБА_6 (том 1 а.с. 109).
ОСОБА_3 20.03.2014 року подав до нотаріальної контори заяву (за згодою дочки спадкодавця ОСОБА_2) про прийняття спадщини після померлого його батька ОСОБА_6 (том 1 а.с. 123, 124).
Згідно із Заповітом від 24.06.1994 року, посвідченим державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрованим в реєстрі за № 1-2482, ОСОБА_6 заповідав все своє майно де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все, що буде йому належати на день смерті, сину - ОСОБА_3 (тому 1 а.с. 137).
Зі спадкової справи № 687/2013 вбачається, що Свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_6 не видавались.
Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не повернув своїм батькам грошові кошти за договорами позики, а також не повернув позивачеві грошові кошти за договором позики, позивач, як спадкоємець ОСОБА_5 та ОСОБА_4, вважає, що відповідачі, як спадкоємці померлого ОСОБА_6 зобов'язані задовольнити вимоги позивача, як кредитора та спадкоємця кредиторів (його батьків) в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.
Позивачем до матеріалів справи надані оригінали розписок та кредитних угод, на підтвердження отримання ОСОБА_6 грошових коштів у позику від його батьків, а саме:
- від 20.05.1986 року, за якою ОСОБА_6 зобов'язався виплатити своїй матері ОСОБА_4 2 тисячі карбованців після продажу домоволодіння по АДРЕСА_4 (том 2 а.с. 96);
- від 20.05.1986 року, за якою ОСОБА_6 зобов'язався виплатити своєму батькові ОСОБА_5 3 тисячі карбованців після продажу домоволодіння по АДРЕСА_4 (том 2 а.с. 97);
- від 17.01.2003 року, за якою ОСОБА_6 отримав від батька ОСОБА_5 1000 грн. (том 2 а.с. 98);
- від 15.11.2003 року, за якою ОСОБА_6 13.11.2003 року взяв у борг у батька ОСОБА_5 2000 грн. без відсотків та зобов'язався повернути борг в травні 2004 року (том 2 а.с. 99).
- від 28.10.2006 року, за якою ОСОБА_6 отримав від батька ОСОБА_5 в якості дольової участі в ремонтно-будівельні роботи будинку № АДРЕСА_3, 4360 доларів США та для заміни газових колонок 2200 грн. в будинках АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (том 2 а.с. 102);
- від 24.03.2009 року, за якою ОСОБА_6 взяв у борг у своєї матері ОСОБА_4 6000 грн. для добудови об'єкту по АДРЕСА_3, зобов'язався повернути з прибутків своєї підприємницької діяльності (том 2 а.с. 104);
- від 30.06.2009 року, за якою ОСОБА_6 взяв в борг у свого батька ОСОБА_5 6000 доларів США для завершення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_3, зобов'язався повернути з прибутків своєї підприємницької діяльності (том 2 а.с. 106);
- від 04.04.2009 року, за якою ОСОБА_6 позичив у батька ОСОБА_5 5000 грн. для добудови об'єкту по АДРЕСА_3, зобов'язався повернути з прибутків своєї підприємницької діяльності (том 2 а.с. 107);
Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст. 610 ЦК України). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Згідно ст. 1282 ЦПК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. ОСОБА_4 із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці.
Таким чином, протягом строків, передбачених частинами 2 і 3 ст. 1281 ЦК України, кредитори спадкодавця вправі лише заявити спадкоємцям або нотаріусу за місцем відкриття спадщини про свої претензії. Саме ж задоволення таких вимог відбувається вже після прийняття спадщини спадкоємцями і не раніше спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або одержання ними свідоцтва про право на спадщину.
З матеріалів спадкової справи № 687/2013 до майна померлого ОСОБА_6 вбачається, що позивач звернувся 17.02.2014 року до нотаріальної контори із заявою, в якій повідомив, що він як рідний брат померлого спадщину приймає, та наголосив, що у померлого ще є діти від різних шлюбів та можливо дружина, вказавши, що їх ім'я та адреса мешкання йому не відомі. Просив призупинити нотаріальні дії по оформленню спадщини у зв'язку з його намірами звернутись до суду з питань усунення від права на спадкування спадкоємців попередньої черги (том 1 а.с. 136).
Крім того, позивачем надано до спадкової справи копії розписок та кредитних угод померлого, стягнення заборгованості за якими є предметом даного цивільного позову (том 1 а.с. 137-159,161-163).
Разом з тим, позивачем не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами, що зобов'язання, які випливають з договорів позики та кредитних угод, за якими ОСОБА_6 отримував у позику грошові кошти від своїх батьків, за життя останнім не виконані.
Суд критично оцінює посилання позивача, як на доказ невиконання вищевказаних договорів, на наявність у нього вищевказаних оригіналів розписок, які долучені до матеріалів справи, оскільки батьки та рідний брат позивача померли, та суд позбавлений можливості встановити яким саме чином оригінали цих розписок були отримані позивачем.
Також, позивачем не надано належних і допустимих доказів прийняття ним спадщини після його померлих батьків.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення 575920,02 грн. боргу за договорами позики, оформленими розписками, та кредитними угодами, у зв'язку з недоведеністю позову в цій частині.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.
Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Позивачем у своєму уточненому позові вказано гривневий еквівалент заявленої до стягнення вказаної суми боргу за договором позики від 11.01.2007 року, у розмірі, згідно із офіційним курсом долару станом на 01.02.2017 року, 27,079535 грн.
Разом з тим, суд приймає до уваги, що за матеріалами спадкової справи № 687/2013 вбачається, що ОСОБА_6 за життя склав заповіт від 24.06.1994 року, яким заповідав все своє майно де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все, що буде йому належати на день смерті, сину - ОСОБА_3.
Доказів існування права на обов'язкову частку у спадщині іншим спадкоємцем першої черги - донькою померлого ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Таким чином, спадкоємець померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора - позивача повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання ОСОБА_6 договірних зобов'язань за договором позики від 11.01.2007 року, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 270795,35 грн. є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати у справі суд покладає на другого відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог, відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 270795,35 грн. боргу.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державного бюджету України 2707,95 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачами, які не приймали участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано.
Суддя О.В.Федорова