АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 664/1202/16-ц Головуючий в І інстанції: Бойко В.П.
Номер провадження: №22-ц/791/815/17 Доповідач: Майданік В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Майданіка В.В.

суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_1

секретар Цулукіані І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа приватний нотаріус Цюрупинського нотаріального округу ОСОБА_4) про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

25 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила: визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння №42 по вул.Ювілейній в с.Раденськ Цюруписького району Херсонської області; витребувати вказане домоволодіння з незаконного володіння ОСОБА_3, передавши його позивачу.

Позов обґрунтувала наступним.

З 17 грудня 1988 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, який помер 27.07.2013 року. У 2004 році, ще за життя чоловіка, вона вирішила придбати за свої особисті кошти будинок, в якому могла б жити разом з чоловіком. 02 червня 2004 року вона продала за 30910грн. свій особистий будинок №13 по вул.Пролетарській в с.К.Лагері Цюрупинського району і за вказані кошти купила 08.06.2004 року вказаний вище будинок №42 по вул.Ювілейній в с.Раденськ. Договір купівлі-продажу був оформлений на імя чоловіка ОСОБА_5 13.08.2004 року чоловік переоформив на неї 1/2 частку вказаного будинку, уклавши з нею договір дарування. Після смерті чоловіка, який був лише титульним власником її майна, відкрилась спадщина. І тоді вона дізналась про те, що її чоловік, не маючи від неї погодження, таємно від неї 17.08.2013 року подарував іншу 1/2 частку будинку своїй дочці ОСОБА_3 Тобто, він розпорядився її власністю поза її волею. Її чоловік хворів на рак, який спричиняв великі страждання, у звязку з чим він вимушений був приймати знеболюючі препарати, які впливали на його психічний стан, спотворювали його волю та свідомість. Частину будинку своїй дочці він подарував за 10 днів до своєї смерті, коли знаходився в лікарні, отже він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, у звязку з чим вказаний договір дарування є недійсним. Оскільки відповідачка, яка в розумінні ст.328 ЦК України не є добросовісним набувачем, не визнає за нею право власності на зазначений будинок, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання за собою право власності на домоволодіння та витребування його з чужого незаконного володіння.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2просить вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначила, що після смерті чоловіка, влітку 2015 року, вона дізналася про те, що він таємно від неї по суду 29.06.1993 року розірвав їх шлюб та зареєстрував розірвання шлюбу. Необізнаність нею факту розірвання шлюбу підтверджується тим, що 24.02.2005 року вона з ОСОБА_5 зареєстрували розірвання шлюбу в Цюрупинському РАЦС, а 17.05.2005 року знову зареєстрували шлюб. Коли вона в 2004 році продавала свій будинок та купувала спірний будинок на імя ОСОБА_5, вона не знала про факт розірвання шлюбу від 29.06.1993 року. Також вказала, що суд не звернув уваги на те, що, оформлюючи на ОСОБА_5 договір від 08.06.2004 року купівлі-продажу спірного будинку, вона не знала, що шлюб між нею та ОСОБА_5 розірваний, на те, що ОСОБА_5 переконав її оформити договір на його імя, ввівши таким чином її та продавця будинку в оману. Також вказала, що суд не врахував, що спірний будинок є її особистою приватною власністю, чого її чоловік, який був лише титульним власником її майна, при житті і не заперечував, а тому він не мав права розпоряджатися її майном та дарувати частину її домоволодіння своїй дочці. Крім того, зазначила, що поза увагою суду залишились пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про те, що вона з чоловіком ОСОБА_5 проживали разом, що спірний будинок був куплений за кошти, отримані від продажу її особистого будинку, що розташований в с.К.Лагері.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до повторного свідоцтва про одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_10 одружилися 17 грудня 1988 року, прізвища обох після одруження "Міщенко"; повторне свідоцтво видане 07.10.2003 року (а.с.12).

Згідно відповіді від 26.06.2015 року на адресу адвоката, наданої відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського РУЮ у м.Херсоні, наявний актовий запис про розірвання шлюбу №500 від 29.06.1993 року на ОСОБА_5 та ОСОБА_2; розірвання шлюбу зареєстровано однією стороною ОСОБА_5 (а.с.44).

За довідками від 14.12.2015р, виданими відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Козачелагерською сільською радою, вказані особи були зареєстровані в період до 16.06.2004 року в с.К.Лагері по вул.Пролетарській,13; ОСОБА_5 з 25.06.2003 року, а ОСОБА_2 з 14.12.1995 року (а.с.23, 24).

За іншою довідкою від 10.11.2015 року, виданою Раденською сільською радою Цюрупинського району, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали з 30.06.2004 року в с.Раденськ Цюрупинського району по вул.Ювілейній,42. ОСОБА_5 помер 27.07.2013 року, а ОСОБА_2 зареєстрована і проживаю там по теперішній час (а.с.25).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.06.2004 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_11 за 26653грн. належний їй на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04.09.1995 року житловий будинок №13 по вул.Пролетарській в с.К.Лагері Цюрупинського району (а.с.14).

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності ОСОБА_11 на вказаний будинок було зареєстровано 28.06.2004 року за реєстр.№569 (а.с.15).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 08.06.2004 року ОСОБА_5 купив за 19294грн. належний в рівних частках трьом особам (ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_13) житловий будинок №42 по вул.Ювілейній в с.Раденськ Цюруписького району Херсонської області (а.с.46).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер 27.07.2013 року в с.Велика Карда шинка Голопристанського району Херсонської області (а.с.13).

Згідно довідки від 04.01.2015 року приватного нотаріуса Цюрупинського районного нотаріального округу ОСОБА_4 після смерті 27.07.2013 року ОСОБА_5, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, його спадкоємцями є дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3, які прийняли спадщину. Свідоцтва про право на спадщину станом на 04.01.2005 року не видавались (а.с.21).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 13.08.2004 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 1/2 частину вказаного вище житлового будинку №42 по вул.Ювілейній в с.Раденськ (а.с.47).

Із відповіді КП "Херсонське БТІ" від 17.04.2015 року вбачається, що за станом останньої інвентаризації від 09.07.2013 року право власності на вказаний спірний житловий будинок зареєстровано по 1/2 частині за ОСОБА_2 (на підставі договору дарування від 13.08.2004р) та за ОСОБА_3 (на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17.07.2013 року, р.№826, посвідченого приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу ОСОБА_4П.) (а.с.45).

В матеріалах справи наявна копія технічного паспорта на спірний житловий будинок, власниками якого є сторони у цій справі (по 1/2 частині за кожною) (а.с.33-38).

При апеляційному розгляді справи представник відповідачки ОСОБА_3 її мати ОСОБА_14 зазначила, що покійний ОСОБА_5 почергово двічі з кожною з них (з нею та позивачкою) перебував у шлюбі: з нею (тобто ОСОБА_14В.) перший раз з 1957р по 1979р, а потім другий раз з 1993р по 2004р; з позивачкою перший раз з 1988р по 1993р, а потім другий раз з 2005р по 2013р. Тобто, вона була з ним у його першому і третьому шлюбі, а позивачка у його другому і четвертому шлюбі. У неї (тобто ОСОБА_14В.) з ОСОБА_5 від першого шлюбу є дочка відповідачка ОСОБА_3 Після другого розлучення ОСОБА_5 (з позивачкою) у 1993 році, восени того ж року вона (ОСОБА_14В.) знову уклала з ним другий шлюб (перший їхній шлюб був з 1957р по 1979р), вони почали жити у її батьків в с.Велика Карда шинка Голопристанського району Херсонської області в будинку її батьків по вул.Козацька,27. Жили 11 років, поки позивачка, переселившись в с.Козачі Лагері Цюрупинського району та скориставшись характером його роботи, коли він на автомобілі заїжджав у її село, не "відбила" його. Позивачка знала, що він знову уклав з нею шлюб. У червні 2004 року вона (ОСОБА_14В.) з чоловіком ОСОБА_5 купили спірний житловий будинок за свої спільні кошти. Але у серпні 2004 року вона з ним розлучилися і ОСОБА_5 пішов жити в куплений ними будинок. Пізніше з ним стала жити позивачка, вони потім зареєстрували свій другий шлюб. Зазначила, що саме вона (ОСОБА_14В.) має повне право оспорювати договір дарування, яким ОСОБА_5 подарував половину спірного будинку позивачці, проте через свою хворобу не стала цього робити.

При апеляційному розгляді до справи були долучені копії свідоцтва про укладення шлюбу від 17.12.1987р між ОСОБА_5 та позивачкою, свідоцтва про розірвання шлюбу від 29.06.1993 року між вказаними особами, рішення суду від 18.05.1993 року про розірвання шлюбу між вказаними особами, свідоцтва про укладення шлюбу від 05.10.1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_15, свідоцтва про розірвання шлюбу від 12.08.2004 року між вказаними особами, а також виписки паспортів ОСОБА_5 та ОСОБА_14

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок був куплений ОСОБА_5 08.06.2004 року, тобто не під час перебування його у шлюбі з позивачкою ОСОБА_2, що виключає належність будинку до спільної сумісної власності подружжя чи до особистої приватної власності позивачки, а тому відсутні підстави для задоволення позову до відповідачки ОСОБА_3, яка володіє своєю частиною будинку на законних підставах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки до нього він прийшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та належній оцінці зібраним у справі доказам.

Згідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За ч.4 ст.10 вказаного Кодексу суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. Також передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог (ч.2 ст.31 ЦПК України), що суд уточнює позовні вимоги (п.1 ч.6 ст.130 ЦПК України).

При розгляді справи в суді першої інстанції позивачка свої позовні вимоги не змінювала, зокрема не предявила позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку від 08.06.2004 року чи договору дарування ОСОБА_5 своїй дочці ОСОБА_3 1/2 частини вказаного будинку від 17.07.2013 року.

Таким чином, предметом перегляду в апеляційному порядку є законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що за наявності неоспорених договору від 08.06.2004 року купівлі-продажу спірного будинку на імя ОСОБА_5 та договору від 17.07.2013 року дарування ОСОБА_5 своїй дочці ОСОБА_3 1/2 частини спірного будинку позовні вимоги позивачки не можуть бути задоволені.

Відповідно до положень ст.74 СК України (в редакції до внесення змін законом від 22.12.2006 року, що набрав чинності з 16.01.2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч.1); на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі ст.ст.60, 69, 70 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності (ст.60); дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст.69); у разі поділу цього майна їх частки є рівними (ст.70).

Крім того, слід враховувати й таке.

Аналіз ст.ст.57 та 60 СК України дає підстави вважати, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2641цс15 та в інших постановах.

Тобто, якщо не є безумовною підставою для віднесення майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя навіть купівля цього майна під час шлюбу, то, тим більше, при купівлі такого майна особою, яка не знаходиться у шлюбі, факт його придбання цією особою та іншою особою за час їх спільного однією сімєю без реєстрації шлюбу (а отже належність майна до спільної сумісної власності), має бути чітко доведений належними та допустимими доказами.

Отже, у цій справі за наявності неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку на імя ОСОБА_5 від 08.06.2004 року, тобто в час, коли ОСОБА_5 та ОСОБА_2 офіційно були розлучені, а також неоспореного договору дарування від 17.07.2013 року 1/2 частини спірного будинку ОСОБА_5 своїй дочці ОСОБА_3, за відсутності позовної вимоги про встановлення факту проживання позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу, є безпідставними посилання позивачки на те, що спірний будинок є її особистою приватною власністю через купівлю його за її особисті кошти, отримані від продажу 02.06.2004 року належного їй будинку.

Тобто, оскільки, зокрема, на момент розгляду цієї справи 1/2 частина спірного житлового будинку є власністю відповідачки на підставі договору дарування, який на даний час є чинними і не становить предмету розгляду даної справи, колегія суддів вважає, що питання про визнання права власності на спірний будинок за позивачкою знаходиться поза межами правовідносин, які розглядаються в цій справі, відповідно результатом її розгляду може бути лише питання, що становлять предмет позову.

При цьому у справі встановлено наступне:

--- ОСОБА_5 та позивачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 17 грудня 1988 року;

--- згідно актовому запису про розірвання шлюбу №500 від 29.06.1993 року був розірваний шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, розірвання шлюбу зареєстровано однією стороною ОСОБА_5;

--- 05.10.1993 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_15; цей шлюб було розірвано 12.08.2004 року;

--- 17.05.2005 року ОСОБА_5 та позивачка знову зареєстрували шлюб.

Також, слід зазначити й таке. Позивачка просить визнати за нею право власності на спірний будинок, однак нею не взято до уваги, що на підставі договору дарування від 13.08.2004 року їй вже належить 1/2 частина вказаного будинку. Отже, відсутні підстави підтверджувати ще раз рішенням суду її право власності на належну їй 1/2 частину будинку.

Також необхідно мати на увазі й те, що позивачем повинні бути доведені підстави для застосування ст.74 СК України (право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу), а саме доведені ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат в інтересах сімї, придбання іншого майна в інтересах сімї. Це є його процесуальним обовязком і відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року у справі №6-148цс12. Однак, як зазначалось вище, з таким позовом вона до суду не зверталась.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не доведені належними доказами та висновків суду не спростовують. Посилання заявника на необізнаність її про розірвання у 1993 році шлюбу її з ОСОБА_5 та на введення її ОСОБА_5 в оману при оформленні на нього договору купівлі-продажу будинку від 08.06.2004 року не може бути прийнято до уваги, оскільки не впливає на правильність рішення. При цьому колегія суддів враховує і розірвання вказаного шлюбу і реєстрацію восени 1993 року шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 Посилання її на те, що спірний будинок куплений за кошти, отримані від продажу її особистого будинку, а тому є її особистою приватною власністю, а також на те, що свідки підтвердили проживання її разом в цей час з ОСОБА_5, також слід залишити поза увагою, оскільки спростовуються зібраними та дослідженими у справі доказами, зокрема купівлею спірного будинку ОСОБА_5 в період шлюбу з іншою особою.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України це є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 06 березня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_16

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_17

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_1