Справа № 138/3812/16-ц
Провадження №:2/138/394/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючого судді Київської Т.Б.,

за участю секретаря Цибульської Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 25.01.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 38-333, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 19 200,00 доларів США, з розрахунку в розмірі 14,00% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 25 січня 2006 року по 24 січня 2013 року.

08.12.2001 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора, зокрема, у вказаному вище кредитному договорі.

Крім того, з метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 64-333 від 25.01.2006, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобовязань за кредитним договором № 38-333.

Разом з тим, позичальник зобовязання за кредитним договором протягом тривалого часу належним чином не виконував, у звязку з чим, станом на 24.11.2016 за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 1 400 366,30 грн., з яких: тіло кредиту 416 925,18 грн; відсотки 494 843,31 грн; пеня 488 597,81 грн.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до суду з позовом, в якому позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 1 400 366,30 грн.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.07.2017, у звязку з смертю 13.09.2016 співвідповідача ОСОБА_3, до участі у справі залучено його правонаступника ОСОБА_2.

В судове засідання представник позивача не зявився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначено, що позовні вимоги він підтримує в повній мірі та в разі неявки відповідачів не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився. Про час та місце проведення судового розгляду повідомлявся завчасно та належним чином за місце реєстрації. 26.04.2017 відповідач надіслав до суду клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився. Подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову заперечив. Просив в задоволенні позову відмовити на підставі ст. 267 ЦК України, у звязку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Представник ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась. Подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Просить також відмовити в задоволенні частини вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2, відповідно до ст. 607, 608 ЦК України та розяснень п. 33 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази суд, прийшов до переконання в тому, що позов обґрунтований, однак в його задоволені слід відмовити за спливом строку позовної давності, враховуючи таке.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

В ч.1 ст.626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Судом встановлено, що 25.01.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 38-333 (далі кредитний договір). Згідно умов договору, банк надав боржнику кредитні кошти у розмірі 19 200,00 доларів США, з розрахунку в розмірі 14,00% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 25 січня 2006 року по 24 січня 2013 року (а.с.6-13).

Згідно п.п. 1.3.1 п. 1.3 кредитного договору за використання кредитних коштів, кредитна процентна ставка встановлюється в розмірі 14,00% річних.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 3400 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, ПАТ «Дельта Банк» викупило у ПАТ «УкрСиббанк» кредитні зобовязання (а.с.27).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.1.2.2 Кредитного договору, позичальник зобовязався повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 25 січня 2013 року (а.с.6).

Згідно ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч.1.ст.526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1, свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 24.11.2016 мав прострочену заборгованість за кредитом у сумі 1 400 366,30 грн.: тіло кредиту 416 925,18 грн; відсотки 494 843,31 грн; пеня - 488 597,81 грн.

Крім того, для забезпечення виконання позичальником зобовязання, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 64-333 від 25.01.2006.

Правовідносини сторін спору щодо поруки регулюються ст. 553-559 ЦК України.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, що прямо передбачено ч.1 ст. 553 ЦК України.

Згідно п. 1.1, 1.2, 1.3 договору поруки № 64-333, поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 38-333 від 25.01.2006, щодо надання банком ОСОБА_1 кредиту кредитних коштів у розмірі 19 200,00 доларів США, з розрахунку в розмірі 14,00% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 25 січня 2006 року по 24 січня 2013 року. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у вказаному вище кредитному договорі (а.с.19).

Зі змісту вказаного вище договору поруки слідує, що він не є майновим. Доказів того, що ОСОБА_3 також був і майновим поручителем по даному договору кредиту, суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Разом з тим, 13 вересня 2015 року поручитель ОСОБА_3 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ № 322606, виданим 17 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.

Відповідно до стаття 607 ЦК України, зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Згідно положень ч. 1 ст. 608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до розяснень п. 33 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки), враховуючи положення статті 607, частини першої статті 608 ЦК, а також сутності поруки як особистого зобов'язання відповідати за належне виконання основного зобов'язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

З матеріалів спадкової справи № 22/2016 до майна померлого 13 вересня 2015 року ОСОБА_3 слідує, що його брат, ОСОБА_2 прийняв спадщину в строку, передбачений ст. 1270 ЦК України, що підтверджується його письмовою заявою (а.с.167).

Разом з тим, враховуючи положення вказаних вище норм та викладені обставини, зважаючи на те, що порука, передбачена договором поруки № 64-333 від 25.01.2006 не є майновою, а також сутність поруки як особистого зобов'язання відповідати за належне виконання основного зобов'язання, ОСОБА_2, як спадкоємець поручителя ОСОБА_3, який помер 13.09.2015 не є солідарними боржниками за кредитним договором № 38-333 від 25.01.2006, а отже в задоволенні позову в частині стягнення боргу солідарно з боржника та правонаступника поручителя слід відмовити.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості суд встановив таке.

26.04.2017 до суду надійшло письмове клопотання боржника ОСОБА_1, в якому зазначено, що згідно умов кредитного договору № 38-333 від 25.01.2006 позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом на позичковий рахунок щомісяця, а також в період з 01 по 10 число кожного місяця сплачувати проценти за користування кредитом, комісії та штрафні санкції. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредитку № 38-333 від 25.01.2006 жодних платежів в рахунок погашення заборгованості з 31 грудня 2011 року не надходило. Строк дії договору закінчився 24.01.2013. В листопаді 2006 року відповідачі отримали письмові повідомлення АКІБ «Укрсиббанк» від 30 листопада 2006 року про зміну умов кредитного договору, згідно з якими банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобовязань за кредитним договором, встановивши новий строк виконання зобовязань 30.11.2006. Разом з тим, з даним позовом про стягнення заборгованості банк звернувся лише в грудні 2016 року. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить застосувати позовну давність до позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» (а.с.112,113).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду х вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено ст. 257 ЦК України, однак відповідно до ст. 258 ЦПК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), що передбачено п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України.

Згідно п.1.2.2 Кредитного договору, строк виконання зобовязання встановлено з 25.01.2006 по 25 січня 2013 року (а.с.6).

Разом з тим, з позовом до суду позивач звернувся лише 22.12.2016, що підтверджується відміткою про одержання позовної заяви Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області.

Крім того, до заяви відповідач надав лист № 230/8-116 від 30.11.2006 АКІБ "УкрСиббанк", який було йому надіслано і в якому містилась вимога щодо погашення заборгованості за Кредитним договором від 25 січня 2006 року за № 38-333 протягом чотирнадцяти днів, з моменту отримання даної Вимоги (а.с.114,115).

Тобто, кредитор змінив строк виконання зобов'язання ще в 2006 році.

Таким чином, в ході розгляду справи судом встановлено, що на підставі кредитного договору №38-333 від 25.01.2006 АТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 19200,00 доларів США, з розрахунку в розмірі 14,00% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 25 січня 2006 року по 24 січня 2013 року. 08.12.2011 ПАТ «Дельта Банк» уклав договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами з ПАТ «УкрСиббанк». Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання щодо повернення коштів та плати за користування коштами належним чином не виконав, чим порушено умови договору.

Зазначені обставини могли стати підставою для стягнення суми боргу з позичальника в судовому порядку, однак позивач пропустив строк позовної давності при предявленні 22.12.2016 даного позову до суду, оскільки строк виконання зобовязання закінчився. Зважаючи на викладене, в задоволені позову слід відмовити за спливом позовної давності. Підстав, які б свідчили про переривання строку позовної давності чи про поважність причин пропуску такого строку позивачем суд не повідомлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 256, 257, 259-261, 264-267, 525, 526,543, 553-559, 607, 608, 626, 629,1049, 1054, 1216, 1218, 1281 ЦК України, ст. 3, 10, 11, 60, 88,197, 212-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.Б.Київська