Справа № 203/290/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Казака С.Ю.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла з метою відібрання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся державний виконавець із вищевказаним поданням, в якому просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до житла за адресою м. Дніпро, пр. Олександра Поля, 1/9/823 з метою проведення примусового відібрання малолітньої ОСОБА_2 та передачі її представнику органу опіки та піклування Центральної районної в м. Дніпро ради для подальшого влаштування. Подання мотивовано тим, що на виконанні Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавчий лист №203/290/16-ц, виданий Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 19 квітня 2016 року, про відібрання вищевказаної малолітньої дитини та передачу її зазначеному органу опіки та піклування. 05 травня 2016 року державним виконавцем надіслано боржнику за виконавчим листом постанову про відкриття виконавчого провадження із встановленням строку для добровільного виконання рішення суду до 11 травня 2016 року, чого здійснено боржником не було. 13, 23 травня та 14 вересня 2016 року державним виконавцем разом із представником органу опіки та піклування здійснювались виходи за адресою місцезнаходження дитини (м. Дніпро, пр. Олександра Поля, 1/9/823), однак потрапити до цього приміщення не вдалося. За викладених обставин, посилаючись на те, що боржником отримано постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а також 29 серпня 2016 року державним виконавцем надсилалась вимога щодо виконання рішення суду в триденний строк, яка також виконана боржником не була, державний виконавець просив суд задовольнити подане ним подання.

В судове засідання державний виконавець не зявився, про дату, час та місце розгляду подання повідомлявся належним чином, в звязку із чим суд вважає за можливе у відповідності до ст.376 ч.2 ЦПК України здійснити розгляд подання державного виконавця за фактичної явки учасників його розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Центрального ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області з 05 травня 2016 року перебуває виконавче провадження №51001251 з примусового виконання виконавчого листа №203/290/16-ц, виданого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 19 квітня 2016 року на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2016 року, за яким в боржника ОСОБА_3, яка мешкає за адресою пр. Кірова, буд.1/9, кв.823 в м. Дніпропетровськ, має бути відібрана малолітня дитина ОСОБА_2 та передана представникам органу опіки та піклування Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради для подальшого влаштування. (а.с.72-75, 88, 113-114, 137, 138)

Постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №51001251 боржник ОСОБА_3 отримала лише 23 серпня 2016 року (а.с.137).

13, 23 травня та 14 вересня 2016 року державним виконавцем разом із представником органу опіки та піклування здійснювались виходи за адресою пр. Кірова, буд.1/9, кв.823 в м. Дніпропетровську з метою примусового виконання заочного рішення суду згідно виконавчого листа №203/290/16-ц від 19 квітня 2016 року, однак доступу до квартири надано не було, про що складено відповідні акти. (а.с.134-136)

Питання щодо примусового проникнення до житла особи при здійсненні виконавчого провадження врегульоване нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», ЦПК України, а також положеннями Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Так, відповідно до ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Аналогічна за змістом норма права знайшла своє закріплення в ст.311 ЦК України.

Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п.1 ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п.2 ст.29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Положеннями ст.376 ЦПК України передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, окрім іншого, звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку, що Конституцією України, іншими нормами національного законодавства, а також ратифікованими Україною міжнародними договорами декларується гарантія недоторканності житла фізичної особи, однак така гарантія не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага. Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є винесена в порядку ст.376 ЦПК України ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб). Разом з тим, надання судом дозволу на примусове проникнення до житла особи за своїм змістом та характером є суттєвим обмеженням відповідного права такої особи та крайнім заходом, який може бути застосований лише у випадку неможливості досягнення іншим шляхом дієвості та позитивного результату виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду. Відтак, дозвіл на примусове проникнення до житла особи-боржника, у якому знаходиться дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, може бути наданий судом державному виконавцеві за його поданням у випадку доведення останнім перед судом належними та допустимими доказами виключної необхідності у такому дозволі. Зокрема, окрім інших та логічних обставин, має бути доведено: обізнаність боржника із відкриттям виконавчого провадження, за яким такий боржник має в певний строк добровільно передати дитину державному виконавцеві в присутності представника органу опіки та піклування; невиконання боржником добровільно в наданий йому державним виконавцем строк рішення суду без поважних причин; перебування дитини, яка має бути відібрана у боржника, в певному приміщенні, примусове проникнення до якого просить дозволити державний виконавець; перешкоджання боржником та/або іншими особами державному виконавцеві у вчиненні виконавчий дій, що може бути вирішено лише наданням судом дозволу на примусове проникнення до житла особи, у якому перебуває дитина, відібрання якої має здійснити державний виконавець.

Приймаючи до уваги наведені висновки суду з урахуванням на встановлені на підставі наданих державним виконавцем документів фактичні обставини здійснення виконавчого провадження №51001251, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення подання державного виконавця. Своє рішення суд мотивує тим, що означене виконавче провадження було відкрито державним виконавцем ще на початку травня 2016 року, виконавчі дії у вигляді виходів державного виконавця за місцем мешкання боржника здійснювались лише тричі двічі в травні 2016 року та один раз у вересні 2016 року, в той час, як із даним поданням державний виконавець звернувся до суду лише в квітні 2017 року. Разом з цим, постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №51001251 божник отримала лише 23 серпня 2016 року, тобто вже із пропуском визначеного для неї строку для добровільного виконання рішення суду та після двох виходів державного виконавця за місцем мешкання боржника, а в день останнього третього виходу державного виконавця (14 вересня 2016 року) боржник надавала державному виконавцю письмові пояснення з приводу виконавчого провадження, що вказано в акті державного виконавця (а.с.134), однак такі пояснення суду державним виконавцем надані не були. В звязку із такими обставинами, враховуючи передбачену законом негайність розгляду подання державного виконавця, його неявку в судове засідання, суд позбавлений можливості встановити причини невиконання боржником вимог державного виконавця та визначити, чи є такі причини поважними або ні, чи створювала боржник перешкоди державному виконавцеві у здійсненні виконавчого провадження з примусового відібрання дитини, чи має намір боржник сприяти в подальшому здійсненню виконавчого провадження чи ні. Крім того, в матеріалах подання державного виконавця відсутні будь-які докази тієї обставини, що малолітня дитина, примусове відібрання якої здійснюється за виконавчим провадженням №51001251, дійсно мешкає/знаходиться за адресою квартири, примусове проникнення до якої просить дозволити державний виконавець. Підтвердженням адреси місцезнаходження дитини могли б міститись в поясненнях боржника, характеристиках на дитину з навчального/виховного закладу тощо, однак такі докази, як вказувалось вище, в матеріалах подання відсутні. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність як в поданні державного виконавця, так і в долучених до нього документів достатніх та беззаперечних даних, які б свідчили про дійсну виключну необхідність отримання державним виконавцем дозволу на примусове проникнення до житла за вказаною в поданні адресою як єдиного дієвого засобу для здійснення виконавчого провадження №51001251 та виконання рішення суду про відібрання малолітньої дитини.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.9, 30 Конституції України, ст.311 ЦК України, ст.ст.18, 64 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.12, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.ст.8, 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст.ст.57-59, 64, 208-210, 212-215, 376 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла з метою відібрання малолітньої дитини відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено у Апеляційний суд Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення, у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя С.Ю. Казак