АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 661/2723/16-ц Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження:22-ц/791/601/17 Доповідач: Склярська І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Склярської І.В.

суддів: Пузанової Л.В.

ОСОБА_2

секретар Чертков Б.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 25 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 24.07.2006 року за яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар квартиру за адресою АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що спірна квартира належала її та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя, як така, що була набута за договором міни від 26.06.2002 року під час її шлюбу, з 03.03.1979 року по 05.10.2006 року, з ОСОБА_7, та право власності на яку було зареєстровано за чоловіком, але її відчуження за договором дарування від 24.07.2006 року в порушення вимог СК України, відбулося без її згоди.

Оскільки після розірвання шлюбу вона залишилася проживати в РФ, поділ майна подружжя в судовому порядку не здійснювався, а ОСОБА_7 помер 15.08.2016 року, лише після його смерті вона дізналася про договір дарування, який оспорює.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 25 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, зазначаючи, що висновки суду не відповідають обставинам справи та положенням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_5 є двоюрідним братом ОСОБА_8 та не міг не знати, що останній на час відчуження квартири за договором дарування надавав неправдиві відомості, що під час придбання квартири не перебував у шлюбі, а отже зазначені особи діяли недобросовісно.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якого діє ОСОБА_9 доводи скарги не визнав, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5, контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа, ОСОБА_5, знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо підстав відмови в задоволенні позову та застосував правову позицію Верховного Суду України, яка не підлягає застосуванню у даних правовідносинах, виходячи з безоплатності договору дарування.

Судом встановлено, що з 03 березня 1979 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.24), який рішенням Горностаївського районного суду Херсонської області від 18 жовтня 2005 року, яке набрало чинності 28 жовтня 2005 року було розірвано (а.с.93).

З рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що позовна заява ОСОБА_10 містить повний виклад обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги про розірвання шлюбу, зазначення дати і місця реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, а саме, що з 1998 року вони однією сімєю не проживають, ОСОБА_7 створив нову сімю, їхня сімя існує формально та збережена бути не може, що узгоджується з розясненнями, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Також, з зазначеного рішення суду вбачається, що позивачка письмовою заявою просила розглядати позов без її участі, позов підтримує. ОСОБА_7 позов визнав. З мотивів, зазначених позивачкою у позові та підтриманих нею письмовою заявою, суд відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України зазначив дату і місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення - з 1998 року, мотиви, з яких суд визнав збереження сімї неможливим: непроживання однією сімєю з 1998 року, створення відповідачем нової сімї, відсутність наміру збереження шлюбу, формальне існування сімї, що узгоджується з розясненнями, які викладені в п. 11 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України.

Отже, рішенням суду від 18.10.2005 року про розірвання шлюбу, встановлено факт того, що з 1998 року сторони однією сімєю не проживають, відповідач створив нову сімю, їхня сімя існує формально (а.с.93). В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, погодився з тим, що у судовому рішенні про розірвання шлюбу вищезазначений факт встановлений.

Надалі, з матеріалів справи вбачається, що 15.03.2002 року відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_7 набув право власності на автомобіль марки М2141,1994 року виписку(а.с.75).

26.06.2002 року на підставі нотаріально посвідченого договору міни, вищезазначеного автомобіля на квартиру, ОСОБА_7 набув право власності на квартиру №32, що розташована в будинку 26 по пр. Перемоги в м. Н. Каховка (а.с.74).

24.07. 2006 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар належну йому квартиру АДРЕСА_2 (а.с.78).

15 серпня 2016 року ОСОБА_7 помер (а.с.33).

При зясуванні питання чи були автомобіль, а в наступному, внаслідок обміну на нього, квартира, - майном, яке було нажито в період шлюбу, на думку судової колегії, слід звернути увагу на розяснення, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 року в якому зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Аналогічні висновки, щодо визначення спільного майна подружжя, містяться в правових позиціях Верховного Суду щодо норм СК України у постановах від 03 червня 2015 року у справі №6-38цс15, від 2 жовтня 2013 року №6-79цс13.

Доказів того, що автомобіль, якій був предметом обміну на квартиру, набувався за кошти ОСОБА_10, чи за ті кошти, які були коштами подружжя під час їх сумісного проживання до 1998 року, її представником не надано.

Отже підстави вважати, що квартира є спільним майном подружжя, відсутні.

Суд першої інстанції не зазначені обставини уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку в якому спірне майно зазначив, як спільне майно подружжя, набуте під час шлюбу.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду про початок перебігу строку позовної давності для ОСОБА_3 щодо захисту своїх майнових прав з часу коли вона дізналася про смерть колишнього чоловіка ОСОБА_7

Так, пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року №17 цс/17.

Доказів того, що ОСОБА_3 не могла дізнатися про порушення свого цивільного права відносно майна, яке вона вважає спільним майном подружжям суду не були надані, а отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не порушення строку позовної давності позивачкою.

Разом з тим, з урахуванням розяснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»(ч.3 п.11), встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Про застосування строку позовної давності було заявлено відповідачем та його представником до ухвалення рішення судом першої інстанції, але враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено з підстав не доведення того, що майно, яке було предметом правочину було спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, колегія суддів, не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про обізнаність ОСОБА_7 та ОСОБА_5, щодо обставин укладення договору дарування та їх недобросовісність при його укладенні, оскільки в позові відмовлено з інших підстав.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

На підставі викладеного, ст. 22, 25, 27-1 КпШС УРСР, ст.60 СК України, керуючись ст.303,307,309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 задовольнити частково.

РішенняНовокаховського міського суду Херсонської області від 25 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.В. Склярська

Судді: Л.В. Пузанова

ОСОБА_2