Справа № 446/1008/16 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/1043/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_4 (14.12.1986р.н.) на користь ОСОБА_2 (11.03.1963р.н.) кошти у сумі 600,00 грн. (шістсот гривень нуль копійок).У задоволенні решти вимог відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_4 (14.12.1986р.н.) на користь ОСОБА_2 (11.03.1963р.н.) судовий збір у сумі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням матеріальних норм та без дотримання процесуальних норм права. Зазначає, що із змісту розписки вбачається, що кошти в сумі зазначеній у розписці були отримані ОСОБА_4 ще до 10.11.2016 року, а дата зазначена у розписці є датою виконання зобовязання із повернення частини коштів, а не дата написання розписки, як вважає суд, оскільки між сторонами була домовленість, що ці кошти позичальник буде повертати частинами, так як у неї було скрутне матеріальне становище. Крім цього, вказує на те, що частина коштів в розмірі 400 грн. відповідачем була повернута 10.11.2013 року. Зазначає, що після спливу строку вказаного в розписці, 10.11.2013 року відповідач повинна була повернути кошти.

В судове засідання сторони не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищав представник.

Клопотання про відкладення розгляду справи, що надійшло від відповідача з посилання на неможливість участь у розгляді справи через захворювання її дітей, колегія суддів вважала необґрунтованим, оскільки жодних доказів на підтвердження його доводів суду представлено не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ч.2 ст. 625 ст. 1046, ч.2 ст. 1047, ч.1 ст. 1049 ЦК України, п.24 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також застосовуючи у даному спорі постанову Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015 року та задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що ОСОБА_5 10.11.2013р. підписала розписку згідно якої зазначила: "Я, ОСОБА_5 винна ОСОБА_2 7.681,40 грн. Зобовязуюсь віддати 1.000 грн.". Нижче міститься напис "- 400,00 грн." та підпис ОСОБА_2 Факт написання такої розписки та підписи на ній не заперечуються сторонами. Сторонами заперечується правова природа походження такого зобовязання та факт його повернення/неповернення. Суд дійшов до висновку, що розписка, яка виписана відповідачкою, містить обовязок щодо повернення лише 1000,00 грн., а сам факт вказівки на те, що позивачка винна 7681,40 грн. не свідчить про наявність у неї зобовязання на повернення цієї суми, а відповідно і не може бути підставою для її стягнення судом. Відтак, проаналізувавши зміст розписки від 10.11.2013р. суд дійшов до висновку, що 1000,00 грн. підпадає під ознаки позики, так як містить дані про особу позикодавця та позичальника, дату отримання та зобовязання повернути. Причому, суд також враховує, що 400 грн. з цієї суми повернуто, про що міститься запис на такій розписці та що не заперечується обома сторонами, а отже не підлягає доведенню (ст. 61 ЦПК). Таким чином, сума боргу, яка підлягає до повернення із існуючого зобовязання, яке підтверджено належним чином, становить 600,00 грн. Вирішуючи питання про строк повернення позики, суд виходив із того, що такий не встановлений у розписці, а посилання позивача на певні строки у його позовній заяві ніяким чином не доведені. Оцінюючи вимогу позивача від 12.04.2016р., суд не взяв її до уваги, як таку, від якої слід відраховувати строк повернення, так як відповідачка заперечує факт її отримання, а надані позивачем докази направлення не доводять такого факту. Зокрема, поштова квитанція, на яку посилається позивач не приймається судом як доказ, так як з неї видно, що лист був відправлений на Львівський окружний суд, а дата відправлення (05.04.2016р.) передує даті підписання вимоги (12.04.2016р.), тобто така квитанція не стосується даної справи. Відтак, судом не встановлено, ані дати повернення коштів, які б визначались у розписці, ані вимоги в розумінні абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК. Отже, суд вважає, що факт предявлення позову кредитором до боржника є сам по собі вимогою, а відтак дає підстави для висновку, що строк виконання зобовязання по поверненню коштів настав. Тому, суд задовольняє вимоги позивача в частині 600,00 грн., як такі, що є підставними та доведені у встановленому законом порядку. В іншій частині суми основного боргу суд відмовляє, так як відносно цієї суми відсутнє зобовязання зі сторони відповідачки щодо його повернення. Вирішуючи вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходив із наступного. Так, суд в цілому погоджується із правом позивача на нарахування інфляційних втрат та 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму зобовязання у розмірі 600 грн. Однак, досліджуючи можливість стягнення таких нарахувань в межах даної справи, суд дійшов до висновку, що такі не можуть бути задоволені виходячи із наступного. Як видно із вимог позивача, він просить стягнути такі нарахування за період з 11.11.2013р. по 04.05.2016р. Водночас, до суду позивач звернувся 25.05.2016р. Як зазначалось вище, аналіз фактичних обставин справи та норм закону свідчить, про те, що строк виконання зобовязання відповідачки слід обчислювати з моменту предявлення вимоги (позову), тобто не раніше аніж з 25.05.2016р. Відтак будь-які нарахування інфляційних втрат та 3% річних до цього часу є безпідставні, так як положення ч. 2 ст. 625 ЦК застосовуються лише щодо простроченого виконання зобовязання. Отже, суд дійшов до висновку, що позивач просить стягнути такі нарахування за період, коли вони не могли бути нараховані. Щодо нарахування таких інфляційних втрат та 3 % річних після звернення з позовом, то суд відзначає, що такі судом самостійно не можуть бути нараховані виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК), який передбачає, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Разом з тим, позивач не позбавлений права на звернення до суду із окремим позовом, де можуть бути нараховані такі кошти після настання строку виконання зобовязання. Щодо моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, то суд відмовляє у задоволенні таких вимог, так як ані норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини (Позика), ані укладеним між сторонами договором не передбачено право на відшкодування моральної шкоди. В той час, як у випадку порушення зобовязання, моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Тому, позовні вимоги позивача підлягають до частково задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в цілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано відповідачем позивачу було написано та передано розписку, текст якої дослівно викладений так:

Я, ОСОБА_5

Степанівна винна ОСОБА_2

Володимиру 7.681,40 грн.

Зобовязуюсь віддати

1.000 грн. 10.11.13р.

(підпис)

400,0 грн. (підпис)

Копії, оригінал якої був оглянутий і судом апеляційної інстанції у судовому засіданні (а.с. 8, 39).

Крім цього, як вбачається знову ж і пояснень сторін, чого не оспорює і сам позивач та його представник вказану розписку не слід вважати окремим договором позики, однак така посвідчує факт виникнення боргу у відповідача перед позивачем, що виник у період 2013 року у звязку із підприємницькою діяльністю сторін. Частина суми передавалась коштами, частина суми є боргом за отриманий товар та ін. Тобто фактично у день написання розписки кошти у вказаній у ній сумі не передавались.

Фактично розписка свідчать про виникнення у відповідача перед позивачем попередньо зобовязань, у звязку з іншими правовідносинами, що виникли між ними (про що свідчить і текст розписки «Я,… винна …», а не «позичила» чи «взяла у борг») та такі зобовязання переросли частково у боргове зобовязання («…Зобовязуюсь віддати 1000 грн….») у звязку із чим була написана вказана розписка (новація боргу).

Крім цього, про наведене свідчить і безгрошовість договору, тобто кошти при написанні розписки у такій сумі не передавались.

Виникнення зобовязання у звязку із новацією боргу не заперечила і сама відповідач, яка оспорює лише наявність боргу на даний час вказуючи на те, що такий було повернуто.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За статтею ж 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Досліджуючи боргову розписку, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було належним чином проаналізовано її текст та зроблені відповідні висновки щодо суми належної до стягнення. Дійсно така містить дату її складення 10.11.2013 року та зобовязання повернути 1000 грн. При цьому у такій додатково вказано про повернення 400 грн., чого представник позивача не заперечив.

Тлумачення тексту такої на власний розсуд позивачем, а саме зазначення того, що така була складена раніше та дата вказана у розписці є датою коли перша частина всієї суми коштів повинна була бути повернутою є лише власним тлумаченням змісту такої позивачем, що відповідач заперечує та з тексту, про який йшлося, не вбачається.

Зважаючи на вказане не слід вважати строк виконання зобовязання щодо повернення суми 1000 грн. таким, що настав 10.11.2013 року, як відповідно не слід вважати вірним і нарахування коштів як відповідальності за його невиконання за ст. 625 ЦК України.

Аналогічно судом зроблено вірний висновок про відсутність підстав стягнення моральної шкоди, що не виникла у даному випадку із правочину (ст. 23 ЦК України).

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу відхилити, рішення ж суду як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_6