АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017року м. Чернівці

справа №716/1833/17

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Лисака І. Н., Одинака О. О.

секретар Герман Я.І.

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2017 року (головуючий у першій інстанції - суддя Сірик І. С.),

встановила:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2017 року заяву залишено без руху, а ухвалою того ж суду від 24 листопада 2017 року визнано неподаною та повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить ухвалу від 24 листопада 2017 року скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Посилається на порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не вирішив клопотання позивача про звільнення її від сплати судового збору, не звернув уваги на практику Європейського суду з прав людини, згідно якої сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником в установлений строк не сплачено судового збору.

Проте погодитися із таким висновком суду не можна.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України, Закону України "Про судовий збір", а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Такі роз'яснення містяться у п. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року з подальшими змінами "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах".

Як вбачається із змісту позовної заяви представник позивачки з посиланням на її майновий та сімейний стан клопотав про звільнення від сплати судового збору.

Таке клопотання відповідає нормі ст. 82 ЦПК України у редакції 2004 року, що покладає на суд обов'язок його вирішення.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та не вирішивши згаданого клопотання, передчасно повернув позовну заяву з підстав несплати судового збору.

При цьому, суд першої інстанції не врахував, що судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Наведене свідчить, що ухвала про повернення позовної заяви з підстав невиконання вимог ухвали про залишення заяви без руху постановлена з порушенням вимог статей 119, 121 ЦПК у редакції 2004 року, а тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду.

На підставі наведеного та керуючись п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. 382 ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити.

Ухвалу Заставнівського районного суду від 24 листопада 2017 року скасувати.

Справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Н. Лисак

ОСОБА_4