Справа № 456/2376/17
Провадження № 2/456/1584/2017
РІШЕННЯ

іменем України

14 грудня 2017 року

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бораковського В. М. ,

за участю секретаря Проців І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання втратившим право на користування житловим приміщенням,

встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що їй на прані приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Дана квартира у 1994 році була приватизована їхньою сімєю (батьком відповідачем ОСОБА_2, матірю відповідачкою ОСОБА_3 (колишнє прізвище ОСОБА_4М.) та нею) і належала їм на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному. 23.10.2006р. батьки подарували їй належні їм 2/3 частини квартири. Після цього, вони розлучилися і розїхалися з квартири. Батько переїхав проживати до своїх батьків в м. Болехів Івано-Франківської області, а мати вийшла вдруге заміж і переїхала з чоловіком на інше місце проживання. З того часу, а саме з 2007р., відповідачі в квартирі не проживають, а лише числяться зареєстрованими в ній. Добровільно виписатися з квартири відповідачі не бажають.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позові обставини, та просить суд позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов визнали повністю.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з свідоцтва про право власності на квартиру від 16.02.1994р., квартира, яка знаходиться за адресою: смт. Моршин, вул. І.Франка,9/14 Львівської області, дійсно належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5

23.10.2006р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, що підтверджується договором дарування від 23.10.2006р., зареєстрованого в реєстрі за №3685.

Відповідно до витягу від 22.11.2007р., право спільної часткової власності (2/3) вказаної квартири зареєстроване за ОСОБА_5

Як вбачається з довідки ВК Моршинської міської ради №4098 від 02.08.2017р., до складу сімї ОСОБА_1, яка є власником квартири АДРЕСА_3, входять: ОСОБА_2 батько, 1962р.н., ОСОБА_3 мати, 1964р.н., ОСОБА_6 донька, 2012р.н.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що в квартирі проживає Маряна з чоловіком. Її батьки не проживають в цій квартирі понад 5 років.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення закріплені в статтях 319 та 321 ЦК України.

За змістом ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Викладене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленої 16 січня 2012 року за наслідком розгляду справи №6-57цс11.

Також, при вирішенні спірних правовідносин суд враховує положення ст.ст. 316, 317 ЦК України, ст. 3 СК України, ст. 64 ЖК України та положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що відповідачі є членами сімї позивача (її батьками), яка є власником квартири АДРЕСА_4. Відповідачі зареєстровані в даній квартирі, однак, фактично, не проживають в ній з 2007 року без поважних причин.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що відповідачі не проживають в вказаному житлі понад один рік без поважних причин, в звязку з чим, з огляду на положення ч.2 ст. 405 ЦК України, втратили право на користування цим житлом, тому суд вважає позовні вимоги підставними і такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Визнати ОСОБА_2, 1962р.н., ОСОБА_3, 1964р.н. такими, що втратили право на користування житлом квартирою №14 по вул.І.Франка,9 в м. Моршині Львівської області.

Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_2, ОСОБА_3 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_5.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Головуючий-суддя ОСОБА_8