Справа № 145/1611/16-ц Провадження № 22-ц/772/795/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Марчук В.С.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02.11.2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2016 року позивач звернулась в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 01.09.1991 року померла її баба - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по вул. Затишна (Горького), 2 в с. Селище Тиврівського району Вінницької області. Позивачем зазначено, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були її мати ОСОБА_6 та її дядько брат матері ОСОБА_7, однак спадщини вони не прийняли, з відповідними заявами до нотаріальної контори не звертались. Оскільки після 1995 року в будинку її баби ніхто не проживав, вони з дядьком вирішили разом здійснювати догляд за будинком, утримувати його в належному стані, з цією метою її дядько зареєструвався у будинку, а вона здійснювала догляд та нагляд за будинком без реєстрації в ньому. В позові вказано, що 18.07.2014 року її дядько ОСОБА_7 помер, вона сама здійснила його поховання і в подальшому продовжувала користування житловим будинком своєї баби. На даний час вона має намір оформити на своє ім'я право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Затишна (колишня - вул. Горького), 2 с. Селище, однак провести його державну реєстрацію в реєстраційній службі немає можливості, оскільки будинок до цього часу рахується за її бабою ОСОБА_5, спадщини після смерті якої ніхто не прийняв, крім того, за життя її баба не виготовила правовстановлюючі документи на належне їй нерухоме майно. Позивач вважає, що вона набула право власності на зазначене нерухоме майно, а тому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з прибудовою і господарські споруди, які розташовані в с. Селище Тиврівського району Вінницької області, по вул. Затишна, 2, за набувальною давністю.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 02.11.2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, позначений на плані КП «ВООБТІ» літерою «А», загальною площею приміщень (розрахованою за формулами розрахунку площ) 48,7 кв. м, загальною площею 42,0 кв. м, житловою 34,0 кв. м, допоміжною 8,0 кв. м, площею літніх приміщень 6,7 кв. м (який складається з кухні 1-1 площею 8,0 кв. м, житлової кімнати 1-2 площею 12,6 кв. м., житлової кімнати 1-3 площею 7,0 кв. м, житлової кімнати 2-1 площею 14,4 кв. м, передпокою 2-1 площею 6, 7 кв. м) 1950 року забудови, вартістю 38 042 грн., з прибудовою «а» та ганками, і господарські споруди: сарай «Б», погріб з шиєю «Г», хвіртку №1, ворота №2 та огорожу №3, загальною вартістю 66 654 грн., які розташовані в с. Селище Тиврівського району Вінницької області, по вул. Затишна, 2, за набувальною давністю.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2, з посиланням на порушення його прав та інтересів, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, при цьому надала заперечення на апеляційну скаргу, в яких одночасно зазначила прохання про розгляд справи у її відсутність.

Представник Селищанської сільської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що позивач добросовісно заволоділа житловим будинком з господарськими спорудами та продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном більше 10 років, відтак набула права власності на це майно.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 01.09.1991 року померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами, який розташовано по вул. Затишна (колишня - вул. Горького), 2 в с. Селище Тиврівського району Вінницької області, що належав останній на підставі свідоцтва №576 про право особистої приватної власності на будинковолодіння, виданого 08.09.1989 року виконкомом Селищанської сільської ради Тиврівського району Вінницької області на підставі рішення виконкому Тиврівської районної ради народних депутатів №143 від 21.07.1988 року.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були її діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які з відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались, що не заперечується сторонами у справі.

Із довідки №152 від 31.01.2017 року, виданої Стрижавською селищною радою Вінницького району Вінницької області та акта обстеження фактичного місця проживання від 27.01.2017 року, вбачається, що ОСОБА_8 проживала разом зі своєю матірю ОСОБА_5.

Згідно ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року (чинної на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5М.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_8 в силу ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року прийняла спадщину після своєї матері ОСОБА_5, фактично вступивши в управління спадковим майном.

З матеріалів справи видно, що 09.12.2006 року померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №057734, виданого 09.12.2006 року виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10.02.2016 року, яке набуло законної сили, встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 є її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Крім того, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10.02.2016 року, яке набуло законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після своєї матері ОСОБА_8 в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав із спадкодавцем, при цьому даним судовим рішенням ОСОБА_3 відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів вважає, що ухваленим рішенням було вирішено питання щодо прав та інтересів ОСОБА_2 як спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_8, при цьому суд першої інстанції без належного зясування питання про осіб, які вправі заявити вимоги щодо спірного майна, розгляд справи здійснив за участю неналежного відповідача ОСОБА_4 сільської ради.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_3, заявлено вимогу про визнання на нею права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Затишній (Горького), 2 в с. Селище Тиврівського району Вінницької області, належний на праві приватної власності її бабі ОСОБА_5, за набувальною давністю, при цьому вимога обґрунтована тим, що вона добросовісно заволоділа нерухомим майном, відкрито та безперервно володіє ним більше 10 років, відтак набула на нього право власності.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, умовами виникнення права власності за давністю володіння є: добросовісність, відкритість, безперервність та тривалість володіння.

З матеріалів справи видно, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що вона безперервно, протягом не менш ніж десять років володіє спірним нерухомим майном, при цьому надані акт обстеження матеріально-побутових умов, довідка сільської ради, копії квитанцій (а.с.13-19, 21) та пояснення свідків, вказаний факт не підтверджують, тоді як згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішеннясуду першої інстанції, яке не ґрунтується на вимогах закону, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, а також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 733,02 грн..

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02.11.2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 733,02 грн..

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: