Справа № 357/3106/15-ц Головуючий у І інстанції Рябченко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/2071/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 18 13.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2016 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення вартості проданого товару,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 25 липня 2011 року та 05 січня 2012 року між нею і ФОП ОСОБА_3 були укладені договори за №7 та за №3, згідно яких вона зобов'язалася передати, а відповідач - прийняти і оплатити в установлений строк поставлений товар. Крім того, сторони мали усну домовленість про оренду торгівельного павільйону для здійснення відповідачем торгівлі. Також, відповідач мав щоденно вносити до каси позивача виручку від реалізованого товару, щомісячно складати акти звірок на взаєморозрахунки між сторонами. Згідно вказаних договорів, відповідач систематично отримував товар по видаткових накладних та не пізніше 14 днів зобов'язаний був оплатити продукцію.

Вказує, що 05 квітня 2012 року вона припинила поставку товару, оскільки виявила порушення відповідачем договору щодо належного та вчасного розрахунку, крім того було проведено звірки та ревізію і повернуто 06 квітня 2012 року нереалізований товар на її склад, у результаті чого, було виявлено заборгованість за поставлений товар на загальну суму 80 158 грн. 58 коп.

Враховуючи те, що відповідач порушив умови укладених договорів, то вона просить стягнути з нього борг з врахуванням індексу інфляції в сумі 102 843,46 грн. та пеню 3% за кожен день затримки розрахунків у розмірі 877 736,45 грн., тобто всього позивач просить суд стягнути з відповідача 980 579 грн. 91 коп. та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо розміру боргу відповідача перед ОСОБА_2 та порушення ним умов укладених між сторонами договорів та, що між сторонами фінансово-господарська діяльність здійснювалася з порушенням норм бухгалтерського обліку, що унеможливлює встановлення дійсного розміру заборгованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ФОП ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 на час виникнення спірних правовідносин були фізичними особами-підприємцями.

25 липня 2011 року між ФОП ОСОБА_2 як постачальником та ФОП ОСОБА_3 як покупцем був укладений договір № 7, термін дії якого - з 25 липня 2011 року по 31 грудня 2011 року. За вказаним договором постачальник зобов'язувався передати, а покупець прийняти і оплатити у встановлений термін поставлений товар. Оплата продукції мала проводитися по безготівковому або за готівковий розрахунок, але не пізніше 14 днів від дати отримання товару. Прийом-здача продукції здійснюється на підставі товаросупровідних документів (або акту приймання). Згідно п.6.3 цього договору, у разі порушення термінів оплати продукції, покупець сплачує пеню в розмірі 3% від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки (т. 1, а. с. 9).

Встановлено, що 05 січня 2012 року між сторонами було укладено договір №3, який містить аналогічні умови, термін дії цього договору - з 05 січня 2012 року по 31 грудня 2015 (т. 1, а. с. 10).

Встановленим є те, що 01 квітня 2012 року, 02 квітня 2012 року, 06 квітня 2012 року та 07 квітня 2012 року позивачкою, яка створила комісію разом з ОСОБА_4, комірника ОСОБА_5, було проведено підрахунок товару та звірку товарно-матеріальних цінностей наявності товару. Після складання актів відповідач, як зазначено в самих актах, відмовився від підпису та надав письмові пояснення в яких вказав, що під час проведення ревізії була виявлена недостача в сумі 80 974 грн. та дане пояснив тим, що він не вів приходні накладні, не перевіряв приходний йому товар, не записував товар, який продав.

Зокрема, згідно постанови ст. слідчого Білоцерківського МВ Галан Я.Р. 29 липня 2013 року було призначено судово-економічну експертизу, із висновку якої вбачається, що ФОП ОСОБА_3 отримав товар від ФОП ОСОБА_2 за період з 26 липня 2011 року по 06 квітень 2012 року згідно видаткових накладних на товари на загальну суму 350 769, 55 грн.; сума вартості повернутого на склад ФОП ОСОБА_2 товару складає 8203,10 грн.; згідно актів ревізії наявності товару в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 01 квітня 2012 року та від 06 квітня 2012 року загальна вартість нереалізованого товару складає 121 098,34 грн.; за період з 26 липня 2011 року по 06 квітня 2012 року ФОП ОСОБА_2 отримала від ФОП ОСОБА_3 грошові кошти згідно актів звірки між ФОП ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_3 на загальну суму 133 077,35 грн.; первинні бухгалтерські документи, складені ФОП ОСОБА_2 на видачу товарів ФОП ОСОБА_3 а саме - видаткові накладні на товари, відповідають діючому законодавству в сумі 183 556,92 грн.

Також, експерт зазначив, що деякі видаткові накладні не містять особистого підпису продавця ФОП ОСОБА_2 (на загальну суму 145 976,43 грн.), дані документи складені з порушеннями норм законодавства України, а також вказано, що видаткові накладні ФОП ОСОБА_6 (на загальну суму 21 236 грн. 20коп.), які складені з порушенням норм законодавства України, оскільки відсутній особистий підпис ОСОБА_3

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним,якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За ст. 629 ЦК України , договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд дійшов до правильного висновку про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо наявності у відповідача заборгованості перед позивачкою.

Доводи ОСОБА_2 про те, що місцевий суд належним чином не дослідив наданого нею «Акту документальної ревізії ФОП ОСОБА_2.», який складений ОСОБА_7, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний акт не є належним і допустимим доказом у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, крім того наведені в акті відомості розходяться із твердженнями позивачки щодо суми недостачі товару, а тому не спростовує обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: