Ухвала іменем україни 29 березня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» про визнання наказу про звільнення незаконним, зобов'язання видати наказ про звільнення, внести запис в трудову книжку, сягнення коштів, за касаційною скаргою Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просила: визнати незаконним наказ Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» № 89-к від 08 грудня 2014 року про її звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України; визнати недійсним запис, внесений до її трудової книжки щодо її звільнення 08 грудня 2014 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; визнати, що розірвання трудового договору між нею та відповідачем відбулось

21 листопада 2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України; видати наказ про її звільнення з посади керівника гуртка з 21 листопада

2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та внести відповідний запис про її звільнення до трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10 712 грн 19 коп.; стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 листопада 2014 року по день ухвалення судом рішення, виходячи з розміру середнього заробітку за місяць - 3 570 грн 73 коп. та середньоденного заробітку - 170 грн

03 коп.; зобов'язати відповідача видати їй дублікат трудової книжки без внесення записів № 16 - 20, а у виданому дублікаті після запису № 15 внести один запис за № 16 про її звільнення з посади керівника гуртка з

21 листопада 2014 року за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Зазначала, що 08 грудня 2014 року Ладижинський міжшкільний навчально-виробничого центр «Спадщина» видав наказ № 89-к про її звільнення з посади керівника гуртка на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки, подавши заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, 24 листопада 2014 року вона востаннє вийшла на роботу, чекаючи проведення розрахунку та видачі трудової книжки. Оскільки, на її думку, трудові відносини між нею та відповідачем припинились 21 листопада 2014 року, а саме після отримання відповідачем рекомендованого листа із її заявою про розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому саме в цей день мав бути виданий наказ про її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від

24 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано наказ директора Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» № 89-к від 08 грудня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади керівника гуртка на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП незаконним та скасовано його.

Визнано недійсним внесений Ладижинським міжшкільним навчально-виробничим центром «Спадщина» запис до трудової книжки ОСОБА_3 про те, що вона була звільнена 08 грудня 2014 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Встановлено, що розірвання трудового договору між ОСОБА_3 та Ладижинським міжшкільним навчально-виробничим центром «Спадщина» відбулось 25 листопада 2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю.

Зобов'язано Ладижинський міжшкільний навчально-виробничий центр «Спадщина» видати наказ про звільнення ОСОБА_3 з посади керівника гуртка з 25 листопада 2015 року, вказавши формулювання причини звільнення - розірвання трудового договору з працівником за власним бажанням у зв'язку з невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_3

Стягнуто з Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у зв'язку з припиненням трудового договору внаслідок порушення уповноваженим власником органом законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) в розмірі 4 190 грн 40 коп.

Стягнуто з Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_3 відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 листопада 2014 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 5 000 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня

2015 року рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від

24 вересня 2015 року змінено в частині розміру вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у зв'язку з припиненням трудового договору внаслідок порушення уповноваженим власником органом законодавства про працю в розмірі 10 712 грн 19 коп.

Стягнуто з Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 листопада 2014 року по день ухвалення судом рішення - 24 вересня 2015 року, в розмірі 35 537 грн

17 коп.

В іншій частині рішення першої інстанції суду залишено без змін.

У касаційній скарзі директор Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідачем неправомірно не було звільнено ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 25 листопада 2014 року, не виплачено вихідну допомогу в розмірі 4 190 грн 40 коп. та на підставі ч. 2 ст. 117 КЗпП України вважав за необхідне визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір такого відшкодування до 5 000 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розмір середньої заробітної плати має обчислюватись за останні два місяці роботи у розмірі 3 570 грн 73 коп., визначеної на підставі довідки Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» № 74 від

04 липня 2014 року та рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року ОСОБА_3 поновлено на посаді керівника гуртка Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» з 26 червня

2014 року та стягнуто з Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 липня 2014 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 13 092 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Наказом Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» № 84-к від 17 листопада 2014 року ОСОБА_3 було поновлено на роботі та допущено її до виконання обов'язків керівника гуртка художньо-естетичного відділу з 18 листопада 2014 року.

На підставі наказу № 130 від 19 листопада 2014 року «Про організацію роботи ОСОБА_3», за позивачем закріплено робоче місце, встановлено робочий час відповідно до тижневого навантаження педагогічного працівника, який складає 18 год. на тиждень.

Відповідно до заяви ОСОБА_3 про звільнення від 20 листопада 2014 року, адресованої директору Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина», остання просила звільнити її з посади керівника гуртка на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з дня отримання директором даної заяви.

Директор Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» отримала заяву ОСОБА_3 про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України 25 листопада 2014 року та відмовила у її задоволенні.

Згідно виписки з табеля обліку робочого часу за листопад 2014 року працівник ОСОБА_3 перебувала на роботі в робочі дні з 18 по

24 листопада включно. З 25 листопада 2014 року на роботу не з'являлась.

Наказом Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» № 89-к від 08 грудня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено з посади керівника гуртка Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» у зв'язку з систематичним невиконанням нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за

ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13.

Враховуючи, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року встановлено, що працівника ОСОБА_3 було незаконно звільнено з роботи 26 червня 2014 року, визнано незаконними накази про накладення на неї дисциплінарного стягнення, при цьому виконання зазначеного судового рішення було прострочено Ладижинським міжшкільним навчально-виробничим центром «Спадщина» на 11 днів, обставини щодо необхідності роз'яснення даного рішення, правильно визнані судами попередніх інстанцій не поважними, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для звільнення ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви від 20 листопада 2014 року.

При цьому враховуючи, що ОСОБА_3 у заяві про звільнення від

20 листопада 2014 року зазначила строк звільнення - з моменту отримання директором Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» її заяви, що відбулось 25 листопада 2014 року, правильним є висновок судів попередніх інстанції про звільнення ОСОБА_3 за ч. 3

ст. 38 КЗпП України з 25 листопада 2014 року.

Колегія суддів також погоджується із здійсненим апеляційним судом розрахунком розміру вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме виходячи із середньої заробітної плати за два останніх місяці роботи ОСОБА_3 Враховуючи, що ОСОБА_3 після поновлення її на роботі за рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року, а саме з 18 листопада

2014 року, не пропрацювала повний календарний місяць, правильним є висновок суду про обчислення середньої заробітної плати за два останніх місяці, що передували її звільненню 26 червня 2014 року. При цьому сума середнього заробітку за вказані місяці була встановлена рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 листопада 2014 року, що на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України було враховано судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

При цьому безпідставними є доводи касаційної скарги щодо не скасування судами попередніх інстанцій наказу № 86-с від 24 листопада

2014 року «Про накладення на ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення», оскільки зазначений наказ не оскаржувався позивачем у суді першої інстанції, при цьому ОСОБА_3 було звільнено за наказом

№ 89-к від 08 грудня 2014 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується випискою з трудової книжки позивача. Систематичності порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни, після поновлення її на роботі, судами попередніх інстанцій не встановлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій вірно визначились із характером спірних правовідносин, надали їм правову оцінку, правильно застосували норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається директор Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від

24 вересня 2015 року в незміненій частині після апеляційного перегляду та рішення апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович