Номер провадження: 22-ц/785/6277/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, як голови ЖБК «Приморський-22» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

16.11.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила зобов'язати ЖБК «Приморський-22» виплатити їй грошову компенсацію за невикористані відпустки з 01.12.1994 року по 2006 рік включно; стягнути з голови ЖБК «Приморський-22» - ОСОБА_3 та голови правління ЖБК «Приморський-22» ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. При цьому позивач посилається на те, що з 01.12.1994 року по 31.03.2016 року працювала бухгалтером ЖБК "Приморський-22" та жодного разу фактично не була у відпустці. 12.04.2016 року позивач звернулася із заявою до голови ЖБК "Приморський-22" про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки. Однак, кошти їй не виплачені, у зв'язку із чим, вона змушена звернутися до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовну заяву підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, як голова ЖБК «Приморський-22», до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містять розписку відповідача від 27.01.2017 року про отримання позовної заяви з додатками. В подальшому відповідач неодноразово, а саме 22.02.2017 року та 04.05.2017 року, надавала до суду заяви про відкладення судового засідання на іншу дату у зв'язку із хворобою. Однак, суду не надано доказів перебування відповідача на лікарняному.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення зустрічного позову з ухваленням нового рішення в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Так, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції послався на наступні обставини.

01.12.1994 року ОСОБА_2 на підставі наказу № 1 від 01.12.1994 року була прийнята на роботу до ЖБК «Приморський-22» на посаду бухгалтера.

31.03.2016 року позивач за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України звільнена із посади бухгалтера ЖБК «Приморський-22». Вказані підстави вбачаються із дослідженої судом трудової книжки позивача (а.с. 6-7), оригінал якої було надано суду для огляду.

У ході розгляду справи позивач пояснювала, що 12.04.2016 року вона зверталася до голови ЖБК "Приморський-22" із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки за період з 1994 року по 2006 рік. Однак, кошти їй не виплачені, у зв'язку із чим, вона змушена звернутися до суду. На підтвердження чого суду надано копію заяви позивача від 12.04.2016 року, адресовану голові ЖБК "Приморський-22" (а.с. 2).

Як на підставу заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», положеннями яких передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 р. № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Матеріали справи містять також копію особової картки № Т2, заведену на позивача ОСОБА_2 (а.с. 3), в якій у розділі IV. Відпустки, зазначено, що ОСОБА_2 перебувала у черговій відпустці:

за період 01.06.1994 року - 1995 року - початок відпустки - 01.06.1995 року

за період 01.06.1995 року - 1996 року - початок відпустки - 01.06.1996 року

за період 01.06.1996 року - 1997 року - початок відпустки - 01.06.1997 року

за період 01.06.1997 року - 1998 року - початок відпустки - 01.06.1998 року

за період 01.06.1998 року - 1999 року - початок відпустки - 01.06.1999 року

за період 01.06.1999 року - 2000 року - початок відпустки - 01.06.2000 року

за період 01.06.2000 року - 2001 року - початок відпустки - 01.06.2001 року

за період 01.06.2001 року - 2002 року - початок відпустки - 01.06.2002 року

за період 01.06.2002 року - 2003 року - початок відпустки - 01.06.2003 року

за період 01.06.2003 року - 2004 року - початок відпустки - 01.06.2004 року

за період 01.06.2004 року - 2005 року - початок відпустки - 01.06.2005 року

за період 01.06.2005 року - 2006 року - початок відпустки - 01.06.2006 року

У графі «закінчення відпустки» наявні відмітки - «немає відпустки».

Таким чином, із дослідженої судом першої інстанції копії особової картки № Т2 встановлено, що позивач планувала відпустки у вказані періоди, однак не отримувала їх та продовжувала працювати без відпочинку з 1994 року по 2006 рік.

Судом першої інстанції досліджено також надані позивачем до матеріалів справи відомості по заробітній платі (а.с. 9-104).

У ході розгляду справи судом на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України було постановлено ухвалу про витребування доказів від 30.03.2017 року, зокрема, з Житлово-будівельного кооперативу «Приморський-22» належним чином посвідчений Статут кооперативу; належним чином посвідчені копії наказів про прийняття ОСОБА_2 на роботу та її звільнення; належним чином посвідчені копії графіків відпусток за період роботи ОСОБА_2; інформацію чи нараховувалася ОСОБА_2 грошова компенсація за невикористану відпустку та в якому розмірі.

Однак, вказана ухвала суду невиконана належним чином.

Позивач вказувала, що у 2007 році після перевірки Управлінням праці, вона як бухгалтер отримала рекомендації щодо необхідності виплати працівникам компенсації за невикористані відпуски, та саме з 2007 року, вона як і інші працівники почала отримувати грошову компенсацію за невикористані відпуски.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, враховуючи невиконання ухвали суду від 30.03.2017 року, судом досліджені лише докази, надані позивачем на підтвердження власних доводів. Так, судом встановлено, що позивач у період роботи у 1994-2006 рр. в ЖБК "Приморський-22" не мала відпустки та не отримувала за відповідний період компенсації за невикористану нею відпустки.

У ході розгляду справи, позивач вказувала, що вона, як і інші працівники почала отримувати грошову компенсацію за невикористані відпуски з 2007 року.

Суд першої інстанції зазначав, що відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Конституційний Суд України визначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та при відшкодуванні завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таким чином, законодавчо розмежовано спори про виплату заробітної плати та інші трудові спори. Так, перші мають необмежений строк позовної давності, а другі - 3 місяці (крім спорів про звільнення, та відшкодування матеріальної шкоди). Тому судам потрібно бути уважними, що на платежі передбачені ст.117 КЗпП та інші, що не є заробітною платою встановлений строк позовної давності у 3 місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Судом першої інстанції встановлено, позивач, дійсно, з 1994 року по 2006 року не мала відпустки та не отримувала за відповідний період компенсації за невикористані нею відпустки. Однак, як слідує із власних же пояснень позивача, ще 2007 році вона почала отримувати відповідні компенсації. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з 2007 року позивачу було відомо про порушення її прав, та вона мала права звернутися за захистом своїх прав та інтересів.

Отже, суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористані нею відпустки не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн, суд зазначав наступне.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн не надано жодних доказів в порядку ч. 1 ст. 60 ЦПК України щодо моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і та виникнення додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням вказаного, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Повністю з такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення суду суд повинен зазначити: встановлені судом обставин і визначені відповідно до них правовідносини; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Зазначеним нормам процесуального закону оскаржене рішення не відповідає.

Суд правильно встановив, що між сторонами виник спір, який випливає із трудових правовідносин з приводу несплати позивачу компенсації за невикористані відпустки.

ОСОБА_2 звернулась з позовом доОСОБА_3, як голови ЖБК «Приморський-22» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки та відшкодування моральної шкоди. При цьому в своєму позові позивач просила зобов'язати ЖБК «Приморський-22» сплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки з 01.12.1994 року по 2006 рік включно, а також стягнути з голови ЖБК «Приморський-22» та з голови правління ЖБК ОСОБА_4 моральну шкоду 10 000 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сама юридична особа - ЖБК «Приморський-22» та голова правління ЖБК ОСОБА_4 до участі у справі залучені не були.

Відповідно до ч.4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи не вбачається, що суд першої інстанції належним чином виконав вказані положення норми процесуального права, та роз'яснив позивачу наслідки незалучення належних відповідачів.

Відповідно до статті 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Частиною 5 ст. 122 ЦПК передбачено, що про відкриття провадження у справі чи відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття провадження у справі зазначаються … п. 4) час і місце попереднього судового засідання, якщо суддя вирішив, що його проведення є необхідним, або час і місце судового розгляду справи, якщо суддя вирішив, що проведення попереднього судового засідання у справі не є необхідним.

17.11.2016 року суддя своєю ухвалою відкрила провадження по справі та призначила справу до судового засідання (що не передбачено Законом) на 12.12.2016 року (а.с.107), однак, жодного обґрунтування свого рішення щодо необхідності проведення попереднього засідання не навела.

Відповідно до статті 130 попереднє судове засідання проводиться з метою з'ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або забезпечення правильного та швидкого вирішення справи.

Якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд:

1) уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову;

2) вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі;

3) визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню;

4) з'ясовує, які докази подані чи подаються на попередньому судовому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин;

5) за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про витребування доказів та виклик свідків, про проведення експертизи, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача, особи, яка надає правову допомогу, або про судові доручення щодо збирання доказів;

Так, дійсно, відповідно до ч. 7 цієї статті попереднє судове засідання не є обов'язковим. Питання про необхідність його проведення вирішується суддею під час відкриття провадження у справі.

Однак, колегія суддів наголошує, що якби суд першої інстанції не поставився формально до необхідності проведення попереднього засідання, то при проведенні такого попереднього засідання судом було б вирішено питання і щодо уточнення позовних вимог, і щодо складу осіб, і щодо належного витребування доказів по справі, а сама справа не розглядалася б більш ніж шість місяців.

Тільки 30.03.2017 року суд виніс ухвалу про витребування необхідних доказів від ЖБК «Приморський-22», якого не було залучено до розгляду справи, однак, в подальшому жодного заходу, передбаченого ст. 93, ч.4-6 ст. 137 ЦПК, ст. 185-3 КУпАП щодо виконання цього свого судового рішення не здійснив.

Таким чином, під час розгляду справи та винесення рішення суду судом першої інстанції не було з'ясовано та встановлено коло осіб, які повинні були бути залучені до розгляду справи, не залучено належного відповідача - ЖБК «Приморський-22» як юридичну особу, не встановлено належним чином хто така відповідач ОСОБА_3 та яку посаду вона займає (на а.с.7 міститься копія трудової книжки, з якої вбачається, що запис про звільнення позивача була зроблена головою правління ОСОБА_5.), хто такийголова правління та якого саме ЖБК - ОСОБА_4

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю та недоведеністю без повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, не встановив усі фактичні обставини для правильного вирішення справи.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права та процесуального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, як голови ЖБК «Приморський-22» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко