Справа № 346/6733/16-ц
Провадження № 2/346/395/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд ОСОБА_1 - Франківської області

у складі: головуючого-судді Васильковського В.В.

секретаря Корбут Н.М.

з участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2016 року позивач звернувся з даним позовом, в якому, посилається на те, що він є єдиним сином ОСОБА_6, який помер 14.10.2014 року. Батькові належала на праві власності квартира в м. Коломия по вул. Лисенка, 30/22. Він разом з батьком не проживав, однак щоразу як приїжджав до Коломиї навідувався до батька. Після смерті батька він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 07.07.2015 року отримав відмову через відсутність правовстановлюючого документа, в зв»язку з чим його мати подала від його імені позов до суду про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10.08.2015 року за ним було визнано право власності на вказану квартиру. Незважаючи на те, що рішення суду набрало законної сили, він не зміг зареєструвати право власності на квартиру, оскільки виявилось, що квартира зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14.03.2011 року. Вважає, що договір дарування був укладений ОСОБА_6 під впливом помилки, оскільки покійний батько, зловживаючи алкоголем, міг не усвідомлювати значення своїх дій. Крім того, вказує, що батько до дня смерті проживав у спірній квартирі, а отже фактичне передання квартири у власність відповідача, яке передбачене в договорі дарування, не відбулось, а тому просить визнати договір недійсним.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримализ підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що ОСОБА_6 був її рідним братом. З дружиною він розлучився, а син проживав в м. Одеса і рідко навідувався до батька. Вона здійснювала догляд та допомагала братові по господарству, оплачувала комунальні послуги, тому брат і подарував їй квартиру. ОСОБА_6 був адекватною людиною і алкоголізмом не страждав. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав пояснення відповідача, вважає, що договір дарування було укладено з дотриманням закону, без впливу та використання безпорадного стану ОСОБА_6, а тому просить в задовленні позову відмовити.

Зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 березня 2011 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_7 був посвідчений договір дарування квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 вищевказану квартиру. Договір зареєстровано в реєстрі за № 450. Наведене стверджується копією договору дарування (а.с. 13-14)

Згідно умов договору, ОСОБА_6 безоплатно передає належну йому на праві приватної власності, а ОСОБА_4 приймає квартиру АДРЕСА_2.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Укладений договір дарування є правочином, укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.19, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

З пояснень сторін вбачається, що померлий ОСОБА_6 та відповідач були братом та сестрою.

Згідно ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Згідно даного договору дарування від 14 березня 2011 року вбачається, що він посвідчений нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, перевірено.

Зі спірного договору дарування вбачається, що нотаріусом було роз»яснено сторонам зміст ст.ст. 229-231, 233-235, 717, 721, 722, 727 ЦК України, ст. 81 ЗК України.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач розуміючи значення, умови та правові наслідки укладання договору дарування підписав його, тим самим підтвердив свою волю та намір на вчинення правочину, тобто саме укладення договору дарування квартири.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б свідчили про те, що позивач на момент вчинення спірного правочину помилявся щодо правової природи спірного правочину та його істотних обставин, суду не надано та дані обставини не знайшли своє підтвердження в суді.

З огляду на викладене, оцінюючи пояснення позивача та досліджені в судовому засіданні матеріали справи, суд вважає, що позивачем не доведено наявності помилки, яка мала істотне значення при укладанні спірного договору дарування.

Також не доведено, що ОСОБА_6 внаслідок вживання алкогольних напоїв не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними.

Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_1 пояснили, що про обставини укладання спірного договору, їм нічого невідомо. Знали, що позивач спілкувався з батьком, часто передавав йому передачі з Одеси, де він постійно проживав. Інколи бачили ОСОБА_6 в стані алкогольного спяніння. Коли він був тверезий, то спілкувався адекватно, вітався.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору дарування ОСОБА_6 перебував у приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу і під час підписання договору дарування сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 на той час фізично не мав змоги підписати договір дарування чи не розумів його змісту на момент його укладення, що і вбачається із тексту викладеного в договорі дарування.

Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, судом було розяснено позивачу його право на заявлення клопотання про призначення судової психіатричної експертизи для встановлення стану померлого на момент підписання договору, однак таке клопотання позивачем не було заявлено.

На підставі викладеного, та керуючись Пунктами 19, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 16, п.1 ст. 202, п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203, п.п. 1, 3 ст. 215, ст.ст. 229-233, ст. 638, 717 ЦК України, керуючись ст..ст. 209, 212,-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення встановлених строків апеляційного оскарження.

Суддя Васильковський В. В.