АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/314/16-ц Головуючий у 1-ій інстанції - Гладун Х.А.
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/4287/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

при секретарі: Перетятко А.К.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Маслова В.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Національного Банку України, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Національного Банку України, в якому просив стягнути на відшкодування завданої протиправною бездіяльністю шкоди у сумі 317321 грн 90 к.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначає, що був вкладником ПАТ «Брокбізнесбанк», який згідно рішення НБУ віднесено до категорії неплатоспроможних. При цьому, судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено протиправна бездіяльність відповідача у період з 01 липня 2011 року по 28 лютого 2014 року щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанку» щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках, зважаючи на те, що депозитний договір був укладено в період, за який бездіяльність відповідача визнана судовими рішеннями протиправною, то така бездіяльність прямо вплинула на законні права та інтереси позивача. Таким чином, вина відповідача в поверненні лише частини вкладу на думку позивача є очевидною, та додаткового доказування не потребує. Посилаючись на положення ст.ст. 1, 55, 58 Закону України «Про Національний банк України», ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України, просить задовольнити позов в заявлений ним спосіб.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Національного Банку України, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване та незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно не зупинено провадження по даній справі до закінчення процедури ліквідації банку. Та зазначає, що НБУ не несе обов'язку повертати вклади інших банків, однак несе відповідальність за неповернення таких вкладів у разі, якщо таке неповернення зумовлено протиправною бездіяльністю НБУ.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Треті особи у судове засідання не з'явились хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином про причини своєї неявки суду не повідомляли. Тому у відповідності до ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 грудня 2013 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) (вклад «Різдвяний») №D_220677186, згідно з умовами якого банк прийняв на рахунок грошові кошти в сумі 24500 євро зі сплатою процентів на суму вкладу в розмірі 10,5 % річних, строком користування з 23 грудня 2013 року по 26 грудня 2014 року (а.с. 6-7)

Внесення грошових коштів на депозитний рахунок підтверджується копією квитанції № 6 від 23 грудня 2013 року (а.с. 8).

28 лютого 2014 року позивач звернувся до ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» з вимогою про дострокове повне або часткове повернення вкладу (депозиту), розміщеного за договором банківського строкового вкладу (депозиту) №D_220677186 від 23 грудня 2013 року. Дана вимога не була задоволена.

Як встановлено судом постановою Правління Національного банку України від 28 лютого 2014 року № 107 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» до категорії неплатоспроможних» та виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28 лютого 2014 року було прийнято рішення № 9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК».

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» було запроваджено строком на три місяця з 3 березня 2014 року по 2 червня 2014 року.

З 11 червня 2014 року розпочата ліквідація ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 10 червня 2014 року № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 11 червня 2014 року прийнято рішення № 45 щодо початку ліквідації ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» ОСОБА_5 на період з 11 червня 2014 року по 10 червня 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 травня 2015 № 103 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» було продовжено строк на ліквідацію ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» на 1 рік - до 10 червня 2016 року включно.

14 червня 2016 року року ОСОБА_4 звернувся із заявою про включення його вимог у розмірі 24500 євро з процентами до реєстру акцептованих вимог, які належать до сплати за рахунок Фонду гарантування вкладів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог ОСОБА_4, оскільки НБУ не брав на себе жодних зобов'язань ПАТ «Брокбізнесбанк» з повернення банківських вкладів (депозитів),

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку ч. 2 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до ст. 36 цього Закону.

Судом встановлено, що 19 червня 2014 року ОСОБА_4 у відповідності вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» отримав грошові кошти у розмірі 200000 грн, проте дана сума не відшкодовує вкладених позивачем грошових коштів за договором банківського строкового вкладу (депозиту) №D_220677186 від 23 грудня 2013 року (а.с.10,11).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до ч.3 ст.27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Таким чином, повернення коштів позивачу відбувається в порядку черговості передбаченої ст.57 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після вчинення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб всіх необхідних заходів, що передбачені ст.49 вказаного Закону.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач зокрема вказував на те, що 17 березня 2015 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2015 року встановлено протиправну бездіяльність Національного банку України у період з 01 липня 2011 року по 28 лютого 2014 року щодо не вжиття належних заходів забезпеченню захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК».

Проте колегія дані твердження позивача вважає необґрунтованими оскільки, Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 березня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2015 року визнано протиправною бездіяльність Національного банку України в період з 01 липня 2011 року по 28 лютого 2014 року щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанку» щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках, яка виразилася виключно у порушенні строків проведення відповідачем інспекційної перевірки банку, надання банку результатів інспекційної перевірки та повідомлення банку про встановлення рейтингової оцінки за системою CAMELS за результатами такої інспекційної перевірки.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Частинами 1, 2 ст.6 Закону України «Про Національний банк України» та відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку України є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті.

Відповідно до ст.4 цього Закону Національний банк України не відповідає за зобов'язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов'язання.

Статтею 7 Закону визначено інші функції до яких, зокрема належить здійснення банківського регулювання та нагляду.

Відповідно до ст.55 Закону головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Згідно п.12, п.13 ч.1 ст.73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до ст.66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, зокрема: віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного, відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку.

Також законодавство не містить норм, які передбачають, що Національний банк України несе відповідальність за дії ліквідатора при здійсненні ним процедури ліквідації.

Судом вірно встановлено, що фондом гарантування вкладів фізичних осіб здійснюються заходи з продажу активів ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» з метою накопичення ліквідаційної маси для задоволенні вимог кредиторів банку.

Також судом вірно вказано, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачу відмовлено у задоволенні його вимог до ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК».

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) незаконність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди, під котрою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). Тобто реальна шкода та упущена вигода.

в) причинний зв'язок між незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади та шкодою, що виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Лише за наявності всіх вказаних умов наступає відповідальність за ст. 1173 ЦК України. Відсутність будь-якої із цих умов є підставою для звільнення органу державної влади від відповідальності.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом (постанова Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13).

Разом з тим, з матеріалів справи неможливо встановити підстави визначення позивачем розміру шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між втратами, спричиненими йому неповерненням банком банківського вкладу, та діями Національного банку України.

Таким чином, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди з вини Національного Банку України та відповідно відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та вищевказаними судоми рішеннями, то суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованоговисновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання апелянта на те, судом першої інстанції безпідставно не зупинено провадження по даній справі до закінчення процедури ліквідації банку колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ст.201 ЦПК України міститься вичерпний перелік підстав відповідно до яких суд зобов'язаний зупинити провадження у справі проте вказані апелянтом обставини не входять до цього переліку.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційних скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді