Справа № 502/142/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до

Кілійської міської ради Одеської області

про

встановлення факту належності та визнання права власності на спадкове майно

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області в інтересах ОСОБА_2 з позовом до Кілійської міської ради Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності на спадкове майно, в якому обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги зазначив, що 16 листопада 1997 року помер батько позивача ОСОБА_3, який на день смерті проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з частини житлового будинку, розташованого за вказаною адресою, який належав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках по ? частині кожному, оскільки вони разом його збудували, були у ньому зареєстровані за місцем проживання та фактично проживали у ньому на момент смерті. Але належним чином право власності на нього за життя вони не зареєстрували. Після смерті ОСОБА_3, спадщину фактично прийняла його дружина ОСОБА_4, яка стала ним володіти, але спадщину належним чином не оформила. 06.05.2016 року ОСОБА_4, яка є матірю позивача, померла. Позивач на протязі 6-місячного строку з часу відкриття спадщини звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, після чого нотаріусом йому було рекомендовано звернутись до суду, оскільки правовстановлюючі документи на будинок відсутні, що перешкоджає позивачу отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину. На підставі викладеного представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким:

-встановити факт належності житлового будинку, розташованого в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Толстого, 25, ОСОБА_4, яка померла 06.05.2016 року;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, розташований в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Толстого, 25, який складається з: літ. А житловий будинок (загальною площею 63,7 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м.), літ. Б літня кухня, літ. В сарай, літ. Д убиральня, № 1-7, І надвірні споруди, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла 06.05.2016 року.

Після відкриття провадження у справі представником позивача ОСОБА_1 була надана заява, відповідно до якої він просив суд розглянути справу та задовольнити позов без його присутності та присутності позивача.

Представник відповідача Кілійської міської ради Одеської області в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, не прибули в судове засідання та подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, розгляд справи проведено за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування ходу судового засідання звукозаписувальним технічним засобом, що відповідає положенням ст. ст. 169, 197 ЦПК України.

Дослідивши надані сторонами докази та розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, судом достовірно встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 281287, виданого 17.11.1997 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Кілійського району Одеської області, ОСОБА_3 помер 16.11.1997 р. в м. Кілія Кілійського району Одеської області, про що складено актовий запис № 323 /а.с. 6/.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 455786, виданого 06.05.2016 р. Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4 померла 06.05.2016 р., про що складено актовий запис № 304 /а.с. 7/.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 405961, повторно виданого 04.02.1986 р. Кілійським районним відділом ЗАГС, після реєстрації 20.02.1946 р. шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5, дружині присвоєне прізвище «Мягкова», про що складено актовий запис № 79 /а.с. 8/.

Згідно свідоцтва про народження серії ЯТ № 765850, виданого 15.04.1950 р. Кілійським районним бюро ЗАГС, батьками на рос. «ОСОБА_6, 05.04.1950 г.р.» записано на рос. «Мягкова Акима Прокопьевича» та «Мягкову Прасковью Семеновну», про що складено актовий запис № 49 /а.с. 9/.

Згідно технічного паспорту, складеного КПКРР «Районне бюро технічної інвентаризації» станом на 02.08.2016 р., житловий будинок по вул. Толстого № 25 в м. Кілія Кілійського району Одеської області складається з: житлового будинку літ. А, 1952 року побудови (загальною площею 63,7 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м.), літ. Б літньої кухні, літ. В сараю, літ. Д убиральні, № 1-7, І надвірних споруд /а.с. 10-12/.

Відповідно до довідки КПКРР «Районне бюро технічної інвентаризації» від 11.08.2016 р. № 395, право власності на житловий будинок по вул. Толстого № 25 в м. Кілія Кілійського району Одеської області, /колишній 21а/, зареєстровано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Кілійською держнотконторою 16.07.1951 р. реєстр № 1895/1, про що зроблено запис в реєстр. кн. 8 стор. 63 реєстр 4925. Самовільно збудованих, переобладнаних, реконструйованих приміщень не виявлено /а.с. 13-15-19/.

З листа приватного нотаріуса Кілійського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 19.01.2017 р. № 23/02-14 вбачається, що після померлої 06 травня 2016 року ОСОБА_4 заведена спадкова справа за № 111/2016 за заявою ОСОБА_2, якому в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно: житловий будинок, що розташований в м. Кілія Кілійського району, вул. Толстого, 25, - рекомендовано звернутись до суду з питання оформлення відповідної спадщини /а.с. 14/.

Рішенням виконавчого комітету Кілійської міської ради від 30.12.1997 р. № 426 ОСОБА_3, ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 539 кв.м. за адресою: вул. Толстого, № 25 /а.с 20/.

Згідно листа Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області від 16.03.2017 р. № 390/01-16, що тимчасово виконує обвязки по обслуговуванню мешканців міста Кілія та Кілійського району, вбачається, що згідно Спадкового реєстру спадкова справа до майна померлого 16 листопада 1997 року ОСОБА_3 не заводилась.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно прикінцевих положень СК України він набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України (у редакції 2003 р.)

Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, тому суд вважає, що спір слід вирішити на підставі положень ЦК УРСР та КпШС України дія яких розповсюджується на правовідносини з питань щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання на нього права власності, яке було збудоване до набрання чинності Сімейного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, що нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Тобто, виходячи з сенсу ст. 22 КпШС України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно /житлові будинки, будівлі, споруди тощо/ виникає з моменту завершення будівництва /створення майна/, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1946 році.

У вказаний час набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1970 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Зважаючи на встановлені з досліджених доказів обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог представника позивача про встановлення факту належності житлового будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, беручи до уваги, що його було побудовано під час їх перебування у шлюбі та проведено реєстрацію права власності на нього відповідно до законодавства, що діяло на час його будівництва.

Як вбачається зі змісту Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - відносини спадкування регулюються правилами відповідного ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки ОСОБА_3 помер 16.11.1997 року, до правовідносин щодо спадкування після його смерті підлягають застосуванню положення ЦК УРСР.

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З наданих доказів судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, отже до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини ніхто не подавав. Таким чином, спадщину прийняла його дружина - ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, яка проживаючи разом зі спадкодавцем вступила у володіння спадковим майном, а отже з моменту прийняття спадщини стала володіти всі житловим будинком, в звязку з чим позовна вимога про встановлення факту належності житлового будинку відповідному спадкодавцеві є обґрунтованою.

Стосовно визнання права власності на житловий будинок, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вказано в ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки,що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Як зазначено в ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому як вказано в ч. 1 ст. 1270 ЦК України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки судом вставлено, що позивач, який є сином спадкодавця ОСОБА_4 і, відповідно, спадкоємцем першої черги за законом згідно ст. 1261 ЦК України, що єдиним зі спадкоємців прийняв спадщину в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1270 ЦК України і позбавлений можливості отримати свідоцтво на відповідну спадщину в нотаріальній конторі в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та вважає, що право позивача підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в звязку з чим задовольняє позов.

Керуючись ст.ст.10,11, 209, 212-215, 256 ЦПК, ст. 16, 1261 ЦК України, ст. 112, 529, 549 ЦК УРСР, ст. 22 КпШС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт належності житлового будинку, розташованого в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Толстого, 25, ОСОБА_4, яка померла 06.05.2016 року в м. Кілія Кілійського району Одеської області.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок, розташований в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Толстого, 25, який складається з: літ. А житловий будинок (загальною площею 63,7 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м.), літ. Б літня кухня, літ. В сарай, літ. Д убиральня, № 1-7, І надвірні споруди, - в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла 06.05.2016 року в м. Кілія Кілійського району Одеської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_8