Справа № 523/3634/17
Провадження №2/523/2631/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Бузовського В. В.,

при секретарі Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

встановив:

ОСОБА_1, звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 2006р.н,, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку № 1, по 2-му Чорноморському провулку в місті Одесі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він перебував із ОСОБА_2, в зареєстрованому шлюбі, під час якого він, його дружина та неповнолітній син ОСОБА_3 проживали в зазначеному будинку, який є його особистою власністю на підставі договору дарування від 18.10.2006р. В липні 2009р., шлюб між ним та ОСОБА_2, було розірвано. В травні 2012р., дружина разом із сином залишила зареєстроване місце проживання, на даний час місце їх фактичного проживання невідоме. Відповідачі добровільно залишили місце проживання, перепон в користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив. На даний час він бажає розпорядитися належною йому на праві власності частиною будинку, але не може цього здійснити, оскільки його колишня дружина та син продовжують бути зареєстрованими в будинку по теперішній час. Таким чином, посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України просить позов задовольнити.

Відповідачка про місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомляла, заява про розгляд справи за її відсутності не надходила.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_1 є власником 17/50 частин домоволодіння № 1, по 2-му Чорноморському провулку в місті Одесі, що підтверджується договором дарування від 18.10.2006 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.08.2006 року по 29.07.2009 рік (а.с. 12, 14).

Крім того встановлено, що ОСОБА_1, та ОСОБА_2, мають від шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3 2006р.н., (а.с. 13). Відповідачі ОСОБА_2, та ОСОБА_3 мають зареєстроване місце проживання в зазначеному будинку з 31.01.2007 року (а.с. 8). В травні 2012 року ОСОБА_2, із сином ОСОБА_3 добровільно залишила зареєстроване місце проживання Речі відповідачів в будинку відсутні, перепон в користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив, місце фактичного проживання невідоме (а.с. 9, 10, 11).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають задоволенню, та ОСОБА_2, слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням в домоволодінні № 1, по 2-му Чорноморському провулку в місті Одесі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 29.09.1983р.н, як колишній член сімї власника будинку, втратила право користування жилим приміщенням в домоволодінні № 1, по 2-му Чорноморському провулку в місті Одесі, у звязку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на

підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду про визнання ОСОБА_2 29.09.1983р.н, такою, що втратила право користування жилим приміщенням є достатньою підставою для зняття її з реєстраційного обліку в домоволодінні № 1, по 2-му Чорноморському провулку в місті Одесі.

В частині вимог ОСОБА_1, щодо визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням неповнолітнього ОСОБА_4, суд вважає, що вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Так, в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом із тим, статтею 3 СК України визначено, що дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України - дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Виходячи із аналізу зазначених норм права слід дійти висновку про те, що не залежно від того з ким із батьків дитина проживає вона є членом сімї як батька так і матері, та не залежно від того, чи проживає вона (дитина) за місцем своєї реєстрації чи ні, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, навіть якщо вона тривалий час не проживає, в даному випадку із батьком, за місцем реєстрації.

Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника, як на підставу позову, на вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК України, оскільки зазначені норми житлового законодавства не регулюють виниклі правовідносини, а стосуються правовідносин з приводу житлових прав громадян в квартирі (будинку) державного житлового фонду, тобто між наймодавцем, наймачем та членами сімї наймача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку № 1, по 2-му Чорноморському провулку в місті Одесі.

В частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 640 грн., 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: