Справа № 310/8848/16-ц
РІШЕННЯ
Іменем України
23 лютого 2017 року Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

в складі: головуючого - судді Крамаренка А.І.
при секретарі Корнієнко Н.І.
за участі: представників позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Леонідова С.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання звільнення з роботи незаконним,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 10.07.2007 року він працював у Бердянському прикордонному загоні. Відповідно до Наказу Міністерства оборони України №870 від 23.09.2016 року з ним був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посаді офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізації.
Відповідно до даного Контракту він був призначений командиром протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до Наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №203 від 03.10.2016 року Про призов офіцерів запасу на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та вручення припису на відправку до військової частини НОМЕР_1 » було наказано капітану ОСОБА_2 прибути до 501 окремого батальйону морської піхоти НОМЕР_2 окремої бригади морської піхоти до 09 години 00 хвилин 06.10.2016 року.
04.10.2016 року він отримав припис за №421 про прибуття в розпорядження командира ВЧ НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом, строк прибуття 06.10.2016 року.
У зв`язку з цим він був вимушений написати заяву на ім`я старшого офіцера відділення АБЗ ІТВ підполковника ОСОБА_3 , у якому просив його клопотати перед вищим командуванням увільнити його від виконання посадових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом на особливий період або до повної демобілізації з 06.10.2016 року. По суті його заяви клопотали старший офіцер відділення АБЗ ІТВ підполковник ОСОБА_3 перед заступником начальника ІТВ підполковником ОСОБА_4 , а підполковник ОСОБА_4 перед начальником Бердянського прикордонного загону підполковником ОСОБА_5 .
Проте, Наказом №724-ос його було звільнено за ч.4 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв`язку з прогулом без поважних причин.
З даним формулюванням Наказу він не згоден з наступних підстав.
Так, не прибуття на робоче місце 06.10.2016 року було пов`язане з проходженням служби в ЗСУ у ВЧ НОМЕР_1 , про що він повідомив своє керівництво в установленому законом порядку.
Крім того, звільнення працівника за ч.4 ст. 40 КЗпП України за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень (ст. ст. 147 149 КЗпП України). Однак з наказом про звільнення він не був ознайомлений належним чином, трудову книжку в установленому порядку він не отримував, а усі пояснення він надав керівництву 05.10.2016 року.
Отже, ІНФОРМАЦІЯ_1 мав звільнити його не за ч.4 ст. 40, а за ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу.
В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Новіков О.А. підтримав заявлені вимоги, просив визнати звільнення ОСОБА_2 за ч.4 ст. 40 КЗпП України відповідно до Наказу №724-ос від 06.10.2016 року незаконним та змінити формулювання причин звільнення.
Представник відповідача за довіреністю Леонідов С.О. просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом позивач працював водієм автотранспортних засобів автомобільної групи відділення автомобільного та бронетанкового забезпечення інженерно-технічного відділу Бердянського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України і був звільнений у зв`язку з прогулом без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України Наказом №724-ос від 06.10.2016 року. Підставою зазначено рапорт старшого офіцера відділення автомобільного та бронетанкового забезпечення інженерно-технічного відділу від 06.10.2016 року.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.
Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Стаття 233 КЗпП України, яка передбачає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, містить зазначення про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
В судовому засіданні було встановлено, що позивач копію наказу про своє звільнення та трудову книжку не отримував взагалі, лише був повідомлений про те, що він звільнений за прогули за п.4 ст. 40 КЗпП України.
Тому суд вважає, що з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся у встановлений законодавством строк.
Відповідно до пункту 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, суди повинні виходити з того, що передбаченим нормою п. 4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Крім того, згідно пункту 22 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.
Оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, то при розірванні трудового договору необхідно враховувати правила, передбачені для накладення дисциплінарних стягнень.
Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявились в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.
Дисциплінарне стягнення - передбачений в нормативно-правовому акті захід примусового впливу, що застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника відповідно до його компетенції, за вчинений дисциплінарний проступок. Слід мати на увазі, що власник підприємства чи уповноважений власником орган не вправі змінювати на свій власний розсуд заходи дисциплінарного стягнення.
Право застосування дисциплінарного стягнення надається тому органу, який здійснює право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Слово «орган» у частині першій ст. 147-1 КЗпП України застосовується у тому ж значенні, що і в ст. 29 ЦК України, де йдеться про органи юридичної особи, які частіше за все є одноособовими. Це означає, що керівник підприємства завжди має право застосовувати стягнення, оскільки його право приймати на роботу закріплене безпосередньо у статті 16 Закону України «Про підприємства України». Особа, яка виконує обов`язки керівника підприємства в силу наказу про це, користується правом прийняття працівників, отже, згідно з частиною першою ст. 147-1 КЗпП України має право застосовувати стягнення. До керівників підприємства стягнення вправі застосовувати той орган, який відповідно до статуту приймає керівника на роботу.
Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Сторонами у справі не спростовується факт невиходу позивача ОСОБА_6 на роботу 06.10.2016 року.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що 05.10.2016 року ОСОБА_6 подав заяву на ім`я старшого офіцера відділення АБЗ ІТВ підполковника ОСОБА_3 у якому просив останнього клопотати перед вищим командуванням увільнити його від виконання посадових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом на особливий період або до повної демобілізації з 06.10.2016 року. По суті його заяви клопотали старший офіцер відділення АБЗ ІТВ підполковник ОСОБА_3 перед заступником начальника ІТВ підполковником ОСОБА_4 , а підполковник ОСОБА_4 перед начальником Бердянського прикордонного загону підполковником ОСОБА_5 .
До своєї заяви ОСОБА_6 додав копію наказу міністра оборони України від 23.09.2016 року №870, копію наказу військового комісара Бердянського ОМВК від 03.10.2016 року №203, у якому зазначено, що на виконання наказу міністра оборони України (по особовому складу) від 23.09.2016 року №870, капітан запасу ОСОБА_2 прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію і призначений командиром протитанкового взводу роти вогневої підтримки, та припис від 04.10.2016 року №421, в якому йому пропонувалося 06.10.2016 року прибути в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом. Строк прибуття 06.10.2016 року. Підстава, наказ міністра оборони України №870 від 23.09.2016 року.
06.10.2016 року він почав службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .
Отже у ході розгляду справи в судовому засіданні досліджені докази, що підтверджують поважність причин невиходу позивача на роботу 06.10.2016 року та доведений факт сповіщення останнім свого керівництва про такі причини.
У відповідності до частини 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору, серед іншого, є вступом на військову службу.
Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на наведені вище приписи закону та встановлені обставини, суд приходить до переконання про відсутність підстав для звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП, а отже позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 11, 15, 57-61 , 212 - 215 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати звільнення ОСОБА_2 за ч.4 ст. 40 КЗпП України відповідно до Наказу №724-ос від 06.10.2016 року незаконним.
Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_2 , який звільнений Наказом №724-ос від 06.10.2016 року на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.
Вважати ОСОБА_2 , водія автотранспортних засобів автомобільної групи відділення автомобільного та бронетанкового забезпечення інженерно-технічного відділу звільненим на підставі п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 06.10.2016 року у зв`язку із вступом на військову службу.
Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до апеляційного суду Запорізької області.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.І. Крамаренко