АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1981/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі - Прологаєвій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 04.04.2016 року рішенням Київського районного суду м. Харкова було визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та позивачем договір купівлі-продажу житлового будинку від 22.08.2013 року, посвідчений ПН ХМНО Євдокименко Е.К. за реєстр. №940 та в рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.08.2016 року. Позивач вважає, що з цього дня відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набула права іпотекодавця за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя був укладений як засіб забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_3 за договором позики, посвідченого ПН ХМНО Широковою В.А. 05.05.2008 року за р. №1564. При цьому, будинок літ. С-2 за адресою: АДРЕСА_1 станом на день укладання договору- 05.05.2008 року був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2007 року, яке в подальшому рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.09.2016 року було скасовано, та в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено. Оскільки судове рішення було скасоване, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту ухвалення. На думку позивача ОСОБА_3 ніколи не ставав власником будинку літ. С-2, а отже ОСОБА_3 порушив ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», оскільки у нього було відсутнє право власності та вказаний будинок, а тому він не міг його передавати в іпотеку ОСОБА_2 При зверненні до суду, позивач як на підставу своїх вимог посилається на ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки предмет іпотеки ніколи не належав іпотекодавцю на праві власності, та він розпорядився майном, що йому не належить. Позивач вважає, що набула всі права та обов'язки іпотекодавця за договором від 05.05.2008 року та просить визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на неповне з"ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Проте, право власності позивача є дійсним та зареєстрованим належним чином, у той час як іпотечне обтяження у реєстрі відсутнє. Спірний будинок ніколи не набувався у власність жодним з відповідачів. Вказує, що всупереч ст. 226 ЦПК України, суд першої інстанції не вказав про те, що ухвалене рішення є заочним та не зазначив про строк і порядок подання заяви про його перегляд, чим значно звузив права відповідачів на його оскарження.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 57 500 доларів США, який посвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №1564.

У забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення вказаного боргу ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 в іпотеку належний йому житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1, загальною площею 180,4 кв. м., житловою площею 106,7 кв. м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв. м., про що між ними було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя і посвідчено його нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №1566.

Відомості щодо укладення вказаного договору про задоволення вимог іпотекодержателя та обтяження майна іпотекою були зареєстровані в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним №7130116, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек за № 18416624 від 05.05.2008 р.

За домовленістю сторін, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 р. укладений з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки (п. 9 договору). Заборона відчуження предмету іпотеки була зареєстрована нотаріусом в Єдиному реєстрі заборон відчуження об*єктів нерухомого майна за реєстраційним №7129948, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №18416268 від 05.05.2008 р.

В період з 05.05.2008 р. по 30.10.2009 р.між відповідачами додатково було укладено і нотаріально посвідчено ще чотири додаткові договори до договору позики та договору про задоволення вимог іпотекодержателя: 05.08.2008 р. додатковий договір №1 про збільшення суми позики на 60 000 доларів США; 02.04.2009 р. додатковий договір №2 про збільшення суми позики на 26 250 доларів США; 19.05.2009 р. додатковий договір №3 про збільшення суми позики на 25 750 доларів США; 30.10.2009 р. додатковий договір №4 про збільшення суми позики на 22 500 доларів США.

Загальний розмір наданих відповідачу ОСОБА_3 ОСОБА_2 коштів складає 192 000 доларів США.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 р. задоволений позов ОСОБА_7, визнано дійсним укладений 16.12.2007 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_7 право власності на вказаний будинок.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 р. задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 р. скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання права власності на житловий будинок відмовлено.

28.12.2012 р. ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1, який був переданий позивачу в іпотеку, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9

01.06.2013 р. ОСОБА_8, від імені якої діяв її представник за довіреністю ОСОБА_10, продала спірний житловий будинок ОСОБА_4, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 01.06.2013 р. нотаріусом Гуревічовим О.М.

22.08.2013 р. ОСОБА_4 продав спірний житловий будинок позивачу, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 22.08.2013 р. нотаріусом Євдокименко Е.К.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року, договори купівлі-продажу спірного будинку від 28.12.2012 року, 01.06.2013 року, 22.08.2013 року були визнані недійсними, та було звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.08.2016 року вказане рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2016 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

За нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, за положеннями ст. 203 ЦК України, суди при розгляді справ мають перевірити, чи не суперечить зміст правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, чи має особа, яка вчиняє правочин, необхідний обсяг цивільної дієздатності, чи є волевиявлення учасника правочину вільним і відповідає його внутрішній волі, чи вчинений правочин у формі, встановленій законом, чи спрямований правочин на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, чи не суперечить правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посилаючись на те, що вона набула права іпотекодателя за вказаним договором на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача не ґрунтуються на законі.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5-6, ст. 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорювати правочин, окрім сторін цього правочину, може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, права та законні інтереси якої порушено правочином.

Так, відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено правочином.

Позивач не є стороною оспорюваного правочину, та у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України нею не доведено, що укладанням оспорюваного договору права позивача порушені.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на час звернення позивача до суду з цим позовом договір купівлі-продажу за яким позивач набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 - визнаний судом недійсним, таке судове рішення набуло законної сили.

За таких обставин, ОСОБА_1 неможна вважати власником зазначеного нерухомого майна.

ОСОБА_1 наполягає, що на цей час за нею зберігається реєстрація права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на зазначений будинок, тому договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушує її права.

Між тим, наявність державної реєстрації права власності сама по собі, з огляду на визнання недійсним правочину, що став підставою такої реєстрації, не можна вважати належним підтвердженням права власності ОСОБА_1

Той факт, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних від 19.12.2016 року було відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_12 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв*язку з чим виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі - не свідчить про втрату ним законної сили.

Позивач вважає, що згідно ч. 1, ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набула права іпотекодавця за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, між тим, згідно цієї норми права особа набуває статус іпотекодавця у разі переходу до неї права власності на предмет іпотеки. Оскільки правочин, який був підставою набуття права власності ОСОБА_1 визнаний судом недійсним, неможна вважати, що вона набула права іпотекодавця у розумінні ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Наведення в судовому рішенні висновків ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року щодо захисту права шляхом пред*явлення віндикаційного позову не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

Ю.А. Пономаренко