Справа № 214/7374/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 березня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі :

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Ткаченко К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживача, визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати недійсним Договір №0228 фінансового лізингу від 30.08.2016 року, укладений між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача на свою користь 22199 грн. 60 коп. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 30.08.2016 року між ним та відповідачем було укладено Договір №0228 фінансового лізингу (далі - Договір), на придбання транспортного засобу марки «ЗАЗ VIDA». Згідно п. 1.3 зазначеного Договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме вказаний транспортний засіб, у власність та передати його йому у користування на строк та умовах, визначених зазначеним Договором. Вартість предмета лізингу на момент підписання договору складала 230000 грн. В цей же день, день укладення Договору, він сплатив авансовий платіж, перерахувавши на рахунок відповідача №9, через Павлоградське відділення ПАТ «ВТБ БАНК», грошові кошти у розмірі 46000 грн. (у тому числі аванс 29900 грн. та комісія за організацію договору 16100 грн.). На початку вересня 2016 року на його телефон передзвонив представник відповідача та повідомив, що автомобіль, який є предметом Договору, пошкоджений і що він може придбати автомобіль іншої марки, на що він не погодився, та 08.09.2016 року звернувся до відповідача із заявою з проханням розірвати Договір і повернути йому сплачені грошові кошти у розмірі 46000 грн. Однак, у своїй відповіді від 21.09.2016 року, відповідач повідомив, що згоден розірвати Договір і готовий повернути суму авансових платежів, але у розмірі 23920 грн., тобто окрім комісії за організацію Договору у розмірі 16100 грн. При цьому відповідач послався на пункт 12.1 Договору, згідно положень якого відповідач повинен повернути йому лише 80% від сплаченого авансового платежу, а 20% утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору у такому випадку поверненню не підлягає. Так, 18.11.2016 року відповідач перерахував на його банківську картку грошові кошти у розмірі 23800 грн. 40 коп., однак залишок суми у розмірі 22199 грн. 60 коп. повертати відмовився. У звязку з такими обставинами, він вважає, що зазначений Договір підлягає визнанню недійсним із стягненням сплачених коштів на його користь, так як під час укладення Договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому відповідач порушив права споживача, оскільки під час укладення спірного Договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому достатньо часу для прийняття свідомого рішення. Умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, але надав до суду письмові заперечення проти предявлених позовних вимог та заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Так, 30.08.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір №0228 фінансового лізингу, на придбання транспортного засобу марки «ЗАЗ VIDA». Згідно п. 1.3 Договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме вказаний транспортний засіб, у власність та передати його позивачу у користування на строк та умовах, визначених зазначеним Договором. Вартість предмета лізингу на момент підписання договору складала 230000 грн. (а.с.4-14).

Згідно квитанції №ПН14826 від 30.08.2016 року, позивач сплатив на зазначений відповідачем рахунок авансовий платіж у розмірі 46000 грн. (аванс 29900 грн. та комісія за організацію договору 16100 грн.) (а.с.15).

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, на початку вересня 2016 року на його телефон передзвонив представник відповідача і повідомив, що автомобіль, який є предметом Договору, пошкоджений і що він може придбати автомобіль іншої марки.

Не погодившись з такою пропозицією, 08.09.2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою з проханням розірвати Договір та повернути йому сплачені грошові кошти у розмірі 46000 грн. (а.с.16).

Листом за №64 від 21.03.2016 року, відповідач повідомив позивачу, що згоден розірвати Договір і готовий повернути суму авансових платежів, але у розмірі 23920 грн., тобто окрім комісії за організацію Договору у розмірі 16100 грн., пославшись на пункт 12.1 Договору, згідно положень якого відповідач повинен повернути позивачу лише 80% від сплаченого авансового платежу, а 20% утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, комісія за організацію Договору у такому випадку поверненню не підлягає (а.с.17).

Так, 18.11.2016 року відповідач перерахував на банківську картку позивача суму у розмірі 23800 грн. 40 коп., але залишок суми у розмірі 22199 грн. 60 коп. повертати відмовився (а.с.18).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року №21.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним.

Стаття 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що включають в себе лізингові платежі, а саме: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Так, за положеннями цієї статті «комісія за організацію договору» не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, але відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення «комісія за організацію договору».

Верховний Суд України при вирішенні справи у подібних правовідносинах (Постанова від 08.06.2016 року (справа № 6-330цс16) вказав наступне: «Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, а саме ... надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору».

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно: по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими за пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому суд уважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та є необхідність у їх задоволенні та стягненні з відповідача на користь позивача сплачених за Договором коштів у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним Договір №0228 фінансового лізингу від 30.08.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 22199 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Попов.