Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 10 жовтня 2003 року до 15 січня 2015 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, вели спільне господарство, мали спільний побут. Під час спільного проживання, за рахунок накопичених грошових коштів, вони у листопаді 2014 року придбали автомобіль «Geely» GC6, 2014 року випуску, право власності на який зареєстрували за спільною згодою за ОСОБА_4 Позивач вважала, що вона разом із відповідачем придбали автомобіль за спільні кошти під час проживання однією сім'єю, а тому цей автомобіль є спільною власністю, а оскільки у січні 2015 року вони припинили проживати однією сім'єю та не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, просила суд встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнати придбаний автомобіль спільним сумісним майном, визнати за нею право власності на 1/2 частини автомобіля та стягнути в порядку поділу майна з ОСОБА_4 на її користь вартість 1/2 частини автомобіля у розмірі 76 950 грн, припинивши її право власності на автомобіль після сплати відповідачем вартості 1/2 частини автомобіля, а також стягнути понесені нею судові витрати.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 15 жовтня 2015 року позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 04 січня 2016 року встановлено факт перебування у фактичних шлюбних відносинах та проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 10 жовтня 2003 року по 15 січня 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 4 лютого 2016 року рішення Тростянецького районного суду Сумської області віл 15 жовтня 2015 року та додаткове рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 4 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 5 грудня 2006 року по 15 січня 2015 року.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автомобіль "Geely" GC6, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та проведено поділ цього майна.

Виділено у власність ОСОБА_4 автомобіль "Geely" GC6, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартість 153 900 грн.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 76950 грн замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль "Geely" GC6, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у розмірі 1616 грн 50 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем доведено факт проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 05 грудня 2006 року по 15 січня 2015 року та придбання ними в цей час транспортного засобу, який згідно зі ст. 74 СК України є спільним сумісним майном, а тому підлягає поділу за правилами ст. 71 СК України.

Проте із вказаними висновками судів повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Суди під час розгляду справи встановили, що згідно з довідкою-рахунком від 28 листопада 2014 року серії ВІА № 927407 транспортний засіб автомобіль марки "Geely" GC6, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1було придбано ОСОБА_4 за 153 900 грн.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_4 у період його тривалої роботи у Російській Федерації, на відкритий на ім'я ОСОБА_3 банківський рахунок та картки, які поповнювались останнім та якими відповідач систематично користувалась, та посилаючись на фотокартки з яких вбачається лише час спільного відпочинку сторін у справі, за участю позивача та відповідача, покази свідків, вважав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю у фактичних шлюбних відносинах.

Проте наведені судом підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя.

У зв'язку з цим висновок суду про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знаходилися у фактичних шлюбних відносинах і на ці правовідносини розповсюджується дія ст. 74 СК України є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 04 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович