Справа №477/1974/16-ц 20.12.2017
Провадження №22-ц/784/2550/17
Справа №477/1974/16-ц
Провадження № 22ц/784/2550/17 Головуючий у 1-ї інстанції Козаченко Р.В.
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_2,

прокурора Цвікілевич Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Першого заступника прокурора Миколаївської області, поданої в інтересах

Головного управління (ГУ) Держгеокадастру в Миколаївській області

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2017 року, ухваленого під головуванням-судді ОСОБА_3 в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області у місті Миколаєві у 8 годин 30 хвилин, повний текст якого складено 1 березня 2017 року по справі

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_4 сільської ради Вітовського району Миколаївської області

(далі ОСОБА_4 сільрада),

про визнання права на постійне користування земельною ділянкою у порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 сільської ради Вітовського району Миколаївської області, вимоги за яким уточнила, та просила про визнання за нею у порядку спадкування за заповітом права на довічне користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 30,9га, яка знаходилася у користуванні ОСОБА_6, який помер 27 липня 2004 року.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що після смерті її цивільного чоловіка ОСОБА_6, який залишив на її користь заповіт, вона спадщину, що відкрилася, прийняла шляхом звернення до нотаріальної контори.

За її зверненням, 17 жовтня 2007 року державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області видані свідоцтва на право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площами 18,11га і 0,22га, а також автомобільні причепи.

У видачі свідоцтва на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 30,9га, розташовану в межах території ОСОБА_4 (Бармашовської) сільської ради Жовтневого (Вітовського) району, що належала померлому ОСОБА_6 на праві постійного користування для ведення селянського (фермерського) господарства, позивачці відмовлено у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу державного акту.

Посилаючись на вказане, і те, що земельна ділянка надавалася спадкодавцю у постійне користування, позивачка просила визнати за нею у порядку спадкування право на довічне користування цією землею у розмірі 30,9га.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, ухвалено про визнання за нею у порядку спадкування за заповітом права на постійне користування земельною ділянкою площею 30,90га, розташованої в межах території ОСОБА_4 (Бармашовської) сільської ради Жовтневого (Вітовського) району Миколаївської області, що належала померлому 27 липня 2004 року ОСОБА_6 на підставі державного акту за №534 від 19 лютого 1993 року.

В апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Миколаївської області, звертаючись в інтересах ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також законних інтересів розпорядника земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги прокурора, позивачка надала заперечення, в яких вважає скаргу безпідставною та необґрунтованою, у звязку з відсутністю інтересів держави, та пропуском прокурором строку на оскарження судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вона як спадкоємець за заповітом на спадщину, що відкрилася після смерті її цивільного чоловіка ОСОБА_6, має право на успадкування земельної ділянки, яка за життя спадкодавця була передана йому на праві постійного користування для введення селянського (фермерського) господарства.

Проте, з таким висновком суду погодитися неможна.

Так, з матеріалів справи убачається, що єдиним спадкоємцем за заповітом, після смерті ОСОБА_6, який помер 24 липня 2004 року, є його цивільна дружина (співмешканка) позивачка ОСОБА_2, яка прийняла спадщину та отримала у нотаріальній конторі відповідні свідоцтва про право на спадщину у вигляді земельної ділянки площею 18,11га для введення сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території ОСОБА_5 сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, і земельної ділянки площею 0,22га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташованої за адресою: село Партизанське, вулиця Шевченка, 2, які належали на праві приватної власності померлому, а також автомобільних причепів (а.с.43-45).

Інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину, та спадкоємців за заповітом немає (а.с.20-52).

В той же час, за життя ОСОБА_6 як голові фермерського господарства для введення господарства у користування та на підставі рішення ХІ сесії ХХІ скликання Бармашовської сільської ради народних депутатів від 19 листопада 1992 року №11/9 і рішення виконкому сільської ради №2 від 10 лютого 1993 року були надані земельні ділянки площами 15,90га і 15,00га (загальною площею 30,9га), розташовані в межах території Бармашовської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.50-52).

19 лютого 1993 року спадкодавцю було видано державний акт за №534 на право постійного користування спірною земельною ділянкою.

Вважаючи, що вищезазначені права і обовязки, які належали спадкодавцю, не припинилися внаслідок його смерті, позивачка звернулася із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою площею 30,9га, але листом нотаріуса від 6 жовтня 2016 року у видачі такого свідоцтва ОСОБА_2 відмовлено (а.с.47).

Вищезазначені обставини вірно встановлені судом першої інстанції, та не оспорені сторонами, та особами, які оскаржують рішення суду.

В той же час, статтею 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або оренду. Такі рішення приймалися районними радами.

За положеннями статей 7, 19, 23, 50, 51 Земельного Кодексу УРСР (в редакції від 18 грудня 1990 року) земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам України сільськими, селищними радами у власність або постійне чи тимчасове користування. Районні ради надавали земельні ділянки за межами населених пунктів для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною радою.

Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними радами.

Земельним Кодексом України в редакції від 25 жовтня 2001 року (стаття 92) та Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року передбачено, що у разі бажання громадянина вести фермерське господарство, він має право на отримання земельної ділянки або у власність, або в оренду.

Між тим, рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками) розяснено, що стаття 92 ЗК України не обмежила і не скасувала діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках, станом на 1 січня 2002 року.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив судам, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Статтею 407 ЦК України та статтею 102? ЗК України (в редакції від 25 жовтня 2001 року), яка доповнена до цього Кодексу та набрала чинності 20 червня 2007 року, передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб. Зазначене право користування чужою земельною ділянкою може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

За змістом частини 4 статті 122 ЗК України реалізацію права державної власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення покладено на територіальні органи з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, які мають право їх передавати у власність або користування для всіх потреб. В тому числі, укладати договори на право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Одночасно, за правовою позицією, викладеною у постанові ВС України від 5 жовтня 2016 року у справі №6-2329цс16 розяснено, що право користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, і не зясував усі істотні обставини справи, в тому числі, належність спірної земельної ділянки до державної власності, та відсутність у період з 1 січня 2004 року і по день смерті ОСОБА_6 укладеного між ним і представником власника земельної ділянки договору на право користування землею (емфітевзис), а також те, що таке право спадкодавця не входить до складу спадщини, так як припиняється у звязку з його смертю.

Тому висновки суду першої інстанції щодо вирішення спору є невірними, та суперечать нормам матеріального права, які наведені колегією суддів вище.

Доводи, викладені позивачкою у запереченні на апеляційну скаргу, в частині підстав визнання за нею права користування на спірну земельну ділянку як члена фермерського господарства, не мають правового значення, та не були покладені в обґрунтування підстав поданого нею позову, за якими він був розглянутий та задоволений судом першої інстанції.

Щодо наданих ОСОБА_2 письмових документів відносно виділення із зазначеної загальної площі земельної ділянки її частин в якості ділянок, що надаються у власність іншим членам фермерського господарства, то вони не впливають на припинення права спадкодавця на постійне користування землею, у звязку зі смертю.

Окрім цього, колегія суддів враховує, що місцевий суд, розглядаючи справу, допустив порушення норм процесуального права, так як не залучив до участі у цивільній справі зацікавлену особу ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області як розпорядника земель сільськогосподарського призначення, чим порушив його інтереси як представника власника землі, та вирішив питання, що стосуються його прав і обовязків.

Також у матеріалах справи відсутні дані про заміну первісного відповідача ОСОБА_5 сільської ради Вітовського району Миколаївської області на належного відповідача ОСОБА_4 (Бармашовської) сільської ради Жовтневого (Вітовського) району Миколаївської області, за участі якої судом постановлено судове рішення.

За такого, судове рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 376, пунктом 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі частин 1 і 13 статті 141 ЦПК України понесені судові витрати за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції слід покласти на позивачку, у звязку з чим на користь прокуратури необхідно стягнути із ОСОБА_2 витрати, сплачені прокурором за розгляд апеляційної скарги в сумі 1 357 грн. 29 коп..

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах Головного управління (ГУ) Держгеокадастру в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання права користування земельною ділянкою у порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури Миколаївської області судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 357 грн. 29 коп..

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено 20 грудня 2017 року, після проголошення його вступної і резолютивної частин.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

ОСОБА_7