Справа № 1309/3218/12 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1299/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 15.07.2010 року; скасування держаної реєстрації договору дарування квартири.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 15.07.2010 року та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8

Скасовано державну реєстрацію договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 15.07.2010 р. та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 107,30 грн. сплаченого судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив усіх обставин справи та ухвалив не обгрунтоване рішення, оскільки відповідача у даній справі не було повідомлено про час, дату і місце судового розгляду справи, не досліджено доводів і доказів поданих відповідачем, не враховано обставин набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру на підставі заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29.04.2010 року, не залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса ОСОБА_8, яка посвідчувала даний договір дарування. Також зазначає, що позов про визнання договору дарування ОСОБА_7 1/2 частки спірної квартири недійсним не підлягав задоволенню, оскільки ОСОБА_7 на законних підставах, реалізовуючи своє право власності, при житті розпорядилась своїм майном на власний розсуд, а відтак скасування договору дарування суперечить її волевиявленню при житті і порушує її право розпоряджатись своїм майном.

Крім того, апелянт звертає увагу суду, що заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29.04.2010 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про виділення частки квартири зі спільної сумісної власності було задоволено, визначено 1/2 частки спірної квартири за ОСОБА_7 у спільній сумісній власності з ОСОБА_9 Дане заочне рішення ухвалою Залізничного районного суду м. Львова 05.12.2011 року скасовано, а позов залишено без розгляду. Проте, ухвала Залізничного районного суду м. Львова 05.12.2011 року про скасування заочного рішення та залишення позову без розгляду постановлена після смерті ОСОБА_7, а тому на підставі положень ст. 205 ЦПК України суд зобовязаний був закрити провадження у справі, оскільки дані правовідносини не передбачають правонаступництва. Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації договору купівлі продажу квартири від 15.07.2010 року, відповідач зазначає, що такий договір не був укладений, в матеріалах справи відсутні відомості про обставини його укладення, а тому суд першої інстанції дійшов хибного висновку про задоволення такої позовної вимоги. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наявності підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсним договору дарування ? частини квартири, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина 2 ст. 369 ЦК України передбачає, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та /або/ державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з роз»ясненнями п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», і разі, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 відповідно до ч.2 ст35 ЦПК України залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до роз»яснень п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 8881 від 09.11.1993 р., квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Заочним рішенням Залізничного районного суду від 29.04.2010 р., за співвласниками ОСОБА_7 та ОСОБА_5 визначено по 1/2 ідеальних часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2, на підставі якого та заяви ОСОБА_7 про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, ? частина квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_7

Будучи власником ? частки квартири, 15.07.2010 р. ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 ? частку квартири АДРЕСА_2, що підтверджується осопрюваним договором дарування, укладеним 15.07.2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05.12.2011 р., якою скасовано заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29.04.2010 р., ухвалене у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, а ухвалою Залізничного районного суду м. Львова позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_5 та встановлено з пояснень її представника, ОСОБА_5, як співвласник ? частки квартири АДРЕСА_2 не давала згоду іншому співвласнику квартири, ОСОБА_7, на відчуження 1/2 частки квартири.

Встановивши зазначені обставини у справі, за відсутності згоди ОСОБА_5, як співвласника квартири АДРЕСА_2, на її дарування ОСОБА_7, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність позову та його задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 15 липня 2010 року) було передбачено, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який визнавши договір дарування недійсним, скасував державну реєстрацію договору дарування квартири з врахуванням ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2