Справа №478/1189/17 22.12.2017
Провадження №22-ц/784/2510/17
Справа № 478/1189/17 Головуючий у 1-й інстанції Томашевський О.О.
Провадження № 22ц/784/2510/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П. Категорія 23
ПОСТАНОВА

іменем України

22 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого - судді Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої виступає ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а :

01 серпня 2017 року ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, пред'явила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 17 грудня 2001 року, вона є власником земельної ділянки площею 7,51 га, що розташована на території Каширівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

16 січня 2008 року вона передала цю ділянку на 10 років в оренду ОСОБА_4, про що в письмовій формі уклала договір оренди, який зареєстровано за № 45.

Відповідно до пунктів 9,10 договору оренди землі, відповідач зобов'язався, сплачувати орендну плату в розмірі 1,5 % від вартості земельної ділянки, обчисленої з урахуванням індексів інфляції.

Згідно з п. 13 названого договору, у разі: зміни умов господарювання, зміни розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря; в інших випадках, передбачених законом, розмір орендної плати підлягає перегляду, але не більше одного разу на рік.

Посилаючись на те, що за весь час дії договору, відповідач ні разу розмір орендної плати не переглядав, хоча підстави для цього були.

Зокрема, декілька разів змінювалася вартість земельної ділянки, а за ст. 288 ПК України, розмір орендної плати не може бути меншим 3-х відсотків її нормативно грошової оцінки, просив договір оренди землі від 10 січня 2008 року розірвати.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2017 року у задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.

Представник позивача подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що він є недоведеним, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів своїм вимогам, в той час як відповідач такі докази своїм запереченням надав, а тому позов не може бути задоволений.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 43 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожна особа, має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

При цьому такий захист стосується обох сторін, що беруть участь у справі.

Для цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78,81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч.ч.3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобов'язань та закріплено основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Виконання зобов'язання, проведене належним чином - припиняє його.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 651, 654 ЦК України, Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі порушення сторонами цих умов, вони можуть слугувати розірванню договору у добровільному або судовому порядку.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

При цьому, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Зазначені вище положення у повній мірі стосуються і договорів оренди землі.

Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

В силу статті 15 та ч. 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату встановлюються за згодою сторін і відображається у договорі оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, і це підтверджується наявними в ній доказами, ОСОБА_2, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 виданого 17 грудня 2001 року, є власником земельної ділянки площею 7,51 га, що розташована на території Каширівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. - 3).

16 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди цієї земельної ділянки на 10 років, який зареєстровано Казанківським сектором реєстрації Миколаївської філії ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 4 лютого 2008 року за № 45 (а.с.4-5).

Відповідно до п. 9 та п. 11 договору оренди землі, відповідач зобов'язався, не пізніше з 20 вересня по 20 грудня кожного року його дії, сплачувати орендодавцю за кожен рік користування земельною ділянкою орендну плату у розмірі 1,5% від вартості грошової оцінки землі, визначеної відповідно до норм чинного законодавства.

Змін до даного пункту сторонами не вносилося, хоча за пунктом 36 Договору, така зміна могла бути здійснена, за дотримання письмової форми її фіксації та за взаємною згодою сторін.

При цьому сторони не визначили у договорі, хто може чи повинен такі зміни ініціювати, а тому, як на думку колегії, ініціатором внесення змін можуть бути обидві сторони договору.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази тому, що хтось із сторін таку ініціативу проявив, а тому підстав вважати, що відповідач ігнорував вимогу позивача про збільшення орендної сплати, і що могло б слугувати розірванню договору оренди - немає.

За такого, та відсутності доказів підставам для зміни або розірвання договору оренди, передбаченим чинним законодавством, суд 1 інстанції не міг задовольнити позов ОСОБА_2, що він вірно і констатував у своєму рішенні.

Такої ж думки і колегія суддів апеляційного суду.

Більше того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ по аналогічній справі - встановлено, що у вказаний позивачем строк відповідач не тільки дотримувався обов'язку щодо сплати орендної плати в належному розмірі, але сплачував її з відповідною індексацією та з врахуванням постійно збільшуваної нормативно-грошової оцінки землі. Ці рішення є чинними, а, відповідно, факти та обставини, встановлені ними, є преюдиційними і повторному доказуванню не підлягають.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає недоведеними порушення відповідачем ОСОБА_4 умов Договору щодо підстав та порядку зміни розміру орендної плати за договором, а тому не вбачає і підстав для дострокового розірвання договору.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

Повний текст постанови складено 26 грудня 2017 року.