Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря - Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом виселення,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності на підставі заповіту від 16.04.2014 року. Однак, вона позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися належною їй квартирою, оскільки з боку відповідачів чиняться перешкоди в користуванні і розпорядженні належним їй майном. Заповіт, на підставі якого вона набула право власності був оскаржений у судовому порядку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/30333/14-4 від 07.06.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2016 року, у позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту було відмовлено. Відповідачі відмовляються звільнити квартиру, що свідчить про порушення її прав, як власника майна.

В судовому засідання позивач та її представник підтримали обставини викладені в позовній заяві, та уточнені позовні вимоги, в яких відповідачами визначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просили їх задовольнити.

В судове засідання відповідачі не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. На адресу суду від них надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, однак доказів на підтвердження поважності неявки не було надано, у зв'язку з чим суд визнав неявку відповідачів без поважних причин та вважає за можливе розгляну справу по суті спору по доказам наданим стороною позивача.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, та пояснення відповідача ОСОБА_3, надані в судовому засіданні 23.11.2017 року, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

В суді встановлено, що 16.04.2014 року ОСОБА_4, на випадок своєї смерті, склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соврас О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 949, яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. 24.10.2014 року приватний нотаріус КМНО Соврас О.Ю. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1. 24.10.2014 року відбулась державна реєстрація права власності на вказану квартиру.

Встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала на розгляді справа № 755/30333/14-ц за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус КМНО Соврас Олена Юріївна, про визнання недійсним заповіту, за результатами розгляду якої було постановлено 07.06.2016 року рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

З матеріалів справи слідує, що позивачу, як власнику нерухомого майна, з боку відповідачів чиняться перешкоди у користуванні майном, що викликало необхідність звернення до правоохоронних органів та до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статей 386, 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України, зокрема статтею 41, та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Що також закріплено вищенаведеними положеннями ЦК України.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження свої майном, згідно з положеннями статті 391 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Норма даної статті встановлює, що доказування є обов'язком сторони. Суд не вправі вимагати у сторін надавати докази. Саме позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Таким чином, розподіл обов'язків щодо доказування у цивільній справі здійснюється на підставі одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

По даній справі відповідачі не надали жодного доказу на спростування вимог позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 346, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом виселення - зодовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування і розпорядження належним їй майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення громадян ОСОБА_2, ОСОБА_3 з належної ОСОБА_1 на праві власності жилої квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, з кожного по 275 грн. 60 коп. судових витрат на користь ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано.

Суддя: