Справа № 742/1237/16-ц Провадження № 22-ц/795/715/2017 Головуючий у I інстанції Білокур В. І. Доповідач - Шитченко Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарями Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Прилуцького міськрайонного суду від 27 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 27 травня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив. Визнав за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: вул. Боброва, 20 в м. Прилуки, Чернігівської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд при вирішенні спору помилково застосував норми чинного СК України, в той час як на спірні правовідносини поширюються положення КпШС України, виходячи з того часу, коли був придбаний спірний житловий будинок.

Відповідач зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги тієї обставини, що спір щодо поділу вказаного будинку вже був вирішений між бувшим подружжям ще до смерті її батька, ОСОБА_6, а саме у 2003 році, в звязку з чим позивач на даний час не має жодних прав на це майно.

Також вказує, що суд першої інстанції не дав належної юридичної оцінки її посиланням щодо пропуску позивачем трирічного строку позовної давності у відповідності до ч. 3 ст. 29 КпШС України, перебіг якого починається з 17 березня 2003 року дня звернення ОСОБА_5 до суду з позовом про поділ майна подружжя.

В письмових запереченнях ОСОБА_5, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим і не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 22, 29 КпШС України (в редакції 1970 року) та ст.ст. 60, 70, 72 СК України, виходив з того, що спірний житловий будинок був придбаний без визначення часток у спільну сумісну власність подружжям у період шлюбу незалежно від ступеня участі кожного з них у надбанні цього майна і реєстрації домоволодіння лише на померлого ОСОБА_6 Також суд зазначив, що права позивача до часу відкриття спадщини ніким порушені не були, тому дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування ст. 72 СК України та ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України щодо пропуску позовної давності.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що з 01 серпня 2001 року по 19 жовтня 2004 року ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (а.с. 3-4).

Під час шлюбу, а саме 20 червня 2002 року, чоловіком позивача був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: вул. Боброва, 20 м. Прилуки, Чернігівська область, про що свідчить укладений 20 червня 2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу (а.с. 48).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно одноособовим зареєстрованим власником вказаного житлового будинку є ОСОБА_6 (а.с. 14).

02 вересня 2015 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті за заявою дочки померлого ОСОБА_3 від 05 листопада 2015 року була заведена спадкова справа (а.с. 30). 12 січня 2016 року до нотаріальної контори у відповідності до ст. 60 СК України із заявою про прийняття спадщини звернулась позивач ОСОБА_5 (а.с. 32).

03 березня 2016 року державним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 письмово було розяснено ОСОБА_5 право звернення до суду для вирішення питання визнання її права власності на 1/2 частину спільного майна, як подружжя, з тих підстав, що на момент смерті ОСОБА_6 вона перебувала в розірваному з ним шлюбі, отже, підстави для видачі їй свідоцтва на частку в спільному майні подружжя відсутні (а.с. 6).

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні відносини, що виникли та існують між сторонами, регулюються нормами КпШС, СК України та ЦК України.

Згідно приписів ст. 22 КпШС, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з вимогами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України (ч. 4 ст. 369 ЦК України).

Виходячи з наведеного, а також враховуючи приписи ст.ст. 60,70 СК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне домоволодіння є спільним майном подружжя, на 1/2 частину якого має право позивач.

Відповідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дійсно, положеннями ч. 3 ст. 29 КпШС України визначено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Разом з тим, цей строк визначено лише до вимог одного з подружжя до іншого про розподіл спільно нажитого майна після розірвання шлюбу.

Фактично ті ж положення закріплені у ч. 2 ст. 72 СК України за якою до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно положень ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як зазначалось вище, шлюб між позивачем та померлим ОСОБА_6 було розірвано 10 жовтня 2004 року. Позивач зверталась до суду з позовом про стягнення компенсації за спільне майно під час перебування у шлюбі, а не після його розірвання. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідного судового рішення про відмову ОСОБА_5 від позову, мирової угоди або іншого рішення щодо вирішення спору між подружжям ухвалено не було. Отже, ОСОБА_5 не втратила право на предявлення такого позову вже після розірвання шлюбу у випадку, якщо б вважала своє право порушеним.

Твердження ОСОБА_3 про те, що розподіл будинку між колишнім подружжям відбувся ще за життя її батька, у 2003 році, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки належних доказів на підтвердження своїх посилань стороною відповідача не надано.

Так, ОСОБА_5 в березні 2003 року дійсно зверталась до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, проте, згодом подала заяву про повернення її позовної заяви (а.с. 143, 144).

Розписка від 06 квітня 2003 року, написана позивачем, на яку посилається скаржник як на доказ отримання ОСОБА_5 компенсації в рахунок належної їй частини будинку, не може бути прийнята колегією суддів, в контексті положень ст.ст. 58-60 ЦПК України, як належний доказ у справі. Дійсно, зазначена розписка містить інформацію про те, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 4000 грн, проте, вказана обставина жодним чином не свідчить про те, що між подружжям відбувся судовий чи добровільний розподіл спільного набутого у шлюбі майна (а.с. 25). Позивач вказувала, що після примирення з чоловіком отримала від нього кошти, як компенсацію понесених судових витрат. Ці її твердження в належний спосіб стороною відповідача не спростовано.

Після зазначених обставин подружжя ОСОБА_6 ще певний час перебувало у шлюбі. Позивач знялась з реєстрації у будинку лише у червні 2005 року. Отже, твердження заявника про вирішення спору про поділ будинку ще у 2003 році є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Сторони по справі не заперечували, що позивач та померлий ОСОБА_6 після офіційного розлучення і до часу смерті то сходились, то розходились внаслідок асоціального способу життя померлого. Перед смертю ОСОБА_6 він та позивач подали до відділу РАЦС заяви про реєстрацію шлюбу (а.с. 52), яка не відбулась через смерть ОСОБА_6 Позивач вказувала, що мала ключі від будинку і безперешкодно могла до нього потрапити.

Отже, колегія суддів вважає погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що права позивача на спірний будинок до часу відкриття спадщини (смерті ОСОБА_6І.) порушені не були і про порушення свого права ОСОБА_5 дізналась лише під час звернення до нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини.

Сторона відповідача, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, фактично ототожнює його зі строком позовної давності про поділ майна подружжя після його розірвання. Разом з тим, ОСОБА_5 звернулась до спадкоємця померлого чоловіка з позовом про захист права власності, яке за законом є непорушним і не могло припинитись розірванням шлюбу за відсутності доказів протилежного.

Тому апеляційний суд вважає, що, оцінивши обставини даної справи у сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем строк позовної давності при подачі даного позову не пропущений.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: