АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/705/17 Справа № 183/2588/16 Головуючий у 1 й інстанції - Майна Г. Є. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства «ДНІПРОТУРИСТ» до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просили визнати недійсним договір безвідсоткової цільової позики від 22 жовтня 2012 року, укладений між ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» та ОСОБА_2 про надання позики у розмірі 100000 грн., посиолаючись на те, що 22 жовтня 2012 року між ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» в особі головного бухгалтера ОСОБА_4, діючої на підставі Статуту, та ОСОБА_2 було укладено договір безвідсоткової цільової позики (далі - договір), за яким останній передав в борг позивачеві 100000 грн. на 365 днів з моменту надходження коштів у касу позичальника, тобто до 22 жовтня 2013 року, а позичальник зобов'язався повернути суму позики протягом одного дня по закінченні зазначеного строку, а 22 жовтня 2013 року сторони уклали додаткову угоду до договору, згідно п. 1 якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до остаточного виконання усіх зобов'язань, визначених у даному договорі. На момент звернення до суду договір є діючим, оскільки позивач не виконав свої зобов'язання за договором.

Згідно пп. 8.35.34. п. 8.35 Статуту позивача, що діяв на момент укладення договору, рішення про отримання Товариством позик відносилось до виключної компетенції Наглядової ради ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ», яка жодних рішень про укладення договору не приймала і не знала про його укладення.

Оскільки Наглядова рада позивача не приймала рішення про укладення спірного договору, то головний бухгалтер ОСОБА_4 не мала правових підстав від імені позивача укладати договір позики, а тому договір укладений неправомірно і є недійсним з моменту його вчинення.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено та стягнуто з ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100000 грн., застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину-договору безвідсоткової цільової позики від 22 жовтня 2012 року, укладеного між ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі преставник ОСОБА_2-ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягє задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2012 року між ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" в особі головного бухгалтера ОСОБА_4, діючої на підставі статуту та ОСОБА_2 було укладено договір позики (безвідсоткова цільова), за умовами якого останній зобов'язався надати позичальнику безвідсоткову цільову позику в розмірі 100 000 грн., а позивач зобов'язався прийняти позику, використати за цільовим призначенням і повернути названу позику позикодавцеві до 22 жовтня 2013 року (а.с. 7-8).

22 жовтня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода до договору, у якій сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до остаточного виконання усіх зобов'язань, зазначених у договорі (а.с. 9).

Відповідно до пп. 8.35.34. п. 8.35 Статуту ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» (в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору) прийняття рішень про отримання товариством (в тому числі дочірніми підприємствами, філіями, представництвами та іншими відокремленими підрозділами) кредитів і позик, крім тих, що відносяться до виключної компетенції Загальних зборів, належать до виключної компетенції Наглядової ради (а.с. 10-33).

Крім того, згідно з пп. 8.47.2 та пп. 8.47.22 п. 8.47 Статуту, Голова Правління без довіреності діє від імені товариства, в тому числі вчиняє від імені товариства юридичні дії в межах, визначених цим Статутом, підписує від імені товариства договори, угоди, контракти тощо, рішення щодо укладення яких прийняті органами управління товариства, відповідно до компетенції, а підпунктом 8.47.6 п. 8.47 Статуту визначено, що Голова Правління забезпечує виконання рішень Загальних зборів, Наглядової ради, Правління, договірних та інших зобов'язань товариства. Підпункт 8.47.18 п. 8.47 Статуту передбачає, що Голова Правління видає від імені товариства довіреності.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову та застосовуючи реституцію суд першої інстанції виходив, що Наглядовою радою ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» не приймалось рішення про отримання товариством позики від ОСОБА_2, а також головний бухгалтер товариства ОСОБА_4, укладаючи 22 жовтня 2012 року від імені ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» договір позики з ОСОБА_2, діючи на підставі Статуту, як зазначено в договорі, не мала достатньої дієздатності для вчинення такого правочину, а тому договір від 22 жовтня 2012 року є недійсним в силу закону, тобто нікчемним, і визнання його судом недійсним не вимагається.

При цьому суд першої інстанції послався на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16.

Проте з такими висновками колегія суддів частково погодитися не може, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з постанови Верховного Суду України від 02 березня 2016 року по справі №6-308цс16, викладено правову позицію, а саме: статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

На підставі частини третьої статті 12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Тобто, в даному випадку була розлянута справа, в якій іпотекодавець вчинив правочин щодо відчуження переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя, а тому є недійсним в силу статті 12 Закону України «Про іпотеку». Тобто нікчемними є правочини, якщо їх недійсність встановлена законом, що не потребує визнання його таким судом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, головний бухгалтер товариства ОСОБА_4, укладаючи 22 жовтня 2012 року від імені ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ», договір позики з ОСОБА_2, діючи на підставі Статуту, як зазначено в договорі, не мала достатньої дієздатності для вчинення такого правочину, оскільки питання вчинення правочинів щодо отримання кредитів, позик належать до виключної компетенції Наглядової ради цього товариства.

А тому вказаний правочин є недійсним, оскільки його окрема недійсність не визначена законом, як зазначено у вказаній вище правовій позиції.

За таких обставин колегія суддів важає, що договір безвідсоткової цільової позики від 22 жовтня 2012 року, що укладений між ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ», в особі головного бухгалтера ОСОБА_4, та ОСОБА_2 є недійсним.

Крім того, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

А як вбачається з матеріалів справи рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року, вже стягнуто з ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» на користь ОСОБА_2 суму за договором позики в розмірі 100000 грн., а також як вбачається з пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції, останній повідомив суд про те, що після ухвалення оскаржуваного рішення від 12 жовтня 2016 року вони вже сплатили вказану вище суму відповідачу.

За таких обставин підстав для застосування реституції, передбаченої ст. 216 ЦК України, в даному випадку колегія суддів не вбачає.

Проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність рішення суду колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи саме головний бухгалтер ОСОБА_4 неправомірно уклала від імені ПрАТ «ДНІПРОТУРИСТ» договір безпроцентної цільової позики від 22 жовтня 2012 року, не маючи на це відповідних повноважень, крім того, цим обставинам суд першої інстанції дав належну оцінку.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним Договір безвідсоткової цільової позики від 22.10.2012 року укладений між приватним акціонерним товариством "ДНІПРОТУРИСТ" в особі головного бухгалтера ОСОБА_4, діючої на підставі Статуту та ОСОБА_2 про надання позики у розмірі 100000 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова