Справа № 200/9008/16-ц
Провадження № 2/200/3036/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"26" травня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.,

при секретарі: Санжаровській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного навчального закладу Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2 про зміну формулювання підстави звільнення, дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зобовязання вчинити певні дії, стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що вона з 01 вересня 2006 року наказом № 147-13-К була прийнята до кафедри права на посаду викладача, по контракту, в штат університету економіки та права. Вказаний контракт було укладено на один рік. Надалі, було укладено контракти 27.08.2007 року на три роки, 26.06.2010 року на три роки, 26.06.2014 року на один рік. У червні 2015 року позивачка не погодилась з умовами контракту, проект якого був наданий для ознайомлення, але у проект контракту не було внесено змін, вона продовжувала працювати та отримувати заробітну плату. З огляду на що вважає, що її відносини з відповідачем перейшли у формат трудових відносин на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк. 10 березня 2016 року позивачка подала відповідачу заяву про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України порушення строків виплати заробітної плати з 19.03.2016 року. Так як дата звільнення припала на суботу, позивачка звернулась за отриманням трудової книжки до відділу кадрів 21 березня 2016 року. Але у відділі кадрів їй надали наступні документи для ознайомлення: лист від 21.03.2016 року № 185, в якому їй пропонувалося звільнення за власним бажанням, та пропонувалось відшкодувати кошти, витрачені університетом на виконання умов договору № 73 від 21.11.2008 року; наказ № 45-К від 21.03.2016 року про звільнення, з яким вона відмовилась ознайомлюватися та підписувати, оскільки в ньому зазначена підстава звільнення ч.1 ст.38 КЗпП України; трудова книжка, отримувати яку позивачка відмовилась, про що складено акт про відмову отримати трудову книжку. Позивачка намагалася вирішити ситуацію, що склалася, без звернення до суду, в звязку з чим 22.03.2016 року направила відповідачу заяву-вимогу, в якій виклала свої заперечення стосовно подій, що сталися 21.03.2016 року, та просила надати інформацію розшифровку нарахувань заробітної плати в період з 01.01.2012 року по день звільнення, зазначити дати, з яких у вказаний період збільшувався розмір її посадового окладу,надати інформацію щодо нарахування та виплати грошових сум на оздоровлення при наданні чергових відпусток. Однак відповіді не отримала. Зазначає також, що в порушення чинного законодавства відповідач протягом майже року, починаючи з весни 2015 року порушував строки виплати заробітної плати. Днями виплати заробітної плати в університеті є 5 та 20 число кожного місяця. Фактично затримка заробітної плати з травня 2015 року складала від тижня до одного місяця, а заробітна плата за час щорічної відпустки у 2015 році остаточно була виплачена аж у вересні, при цьому у відпустку позивач йшла з 01 липня 2015 року. Крім того, позивачка жодного разу не отримувала від відповідача повідомлень про суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань, суму заробітної плати, що належить до виплати, як того вимагає ст. 110 КЗпП України. У день звільнення від позивачки намагалися отримати підпис на документі, який має назву розрахункового листа по заробітній платі за березень 2016 року, де вказана сума розрахунку 7603,29 грн. на видачу. Позивачка не згодна з належною сумою до виплати при звільненні, тому що в ньому не враховано вихідну допомогу у розмірі не менше трьох середніх заробітних плат, якщо інше не передбачено колективним договором. З колективним договором позивачку не ознайомлювали, тому вона не знає, які умови і суми передбачені ним. Зазначає також, що її тарифний розряд як старшого викладача 17. Тарифний коефіцієнт 3, відповідно до встановлених розмірів і розрядів коефіцієнтів з оплати праці працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці. Індивідуальний план навчальної роботи позивача як викладача кафедри за останні 2-3 роки передбачає викладання 9-10 дисциплін у навчальному році. Позивач давала згоду на таке навантаження, але розраховували при цьому, що заробітна плата буде співвідноситись із нормами, що передбачені законодавством. Але кількість годин навантаження становила всього 750,4 на 2015 -2016 навчальний рік при нормі 815 годин. Отже, і розмір посадового окладу був максимально знижений, що порушує чинне законодавство і права позивачки. Про кількість годин навантаження позивачка дізналася лише в лютому 2016 року, при тому, що такі питання повинні обумовлюватися та затверджуватися у серпні місяці перед початком навчального року. Вважає також, що незаконними діями відповідача їй завдано моральну, шкоду, яка виразилася в тому, що позивачка змушена жити у «подвешенном состоянии», витрачати свій час на звернення до відповідача, не може звернутися до центру зайнятості, не має змоги працевлаштуватися з причини не внесення до трудової книжки належного запису про своє звільнення. Розмір моральної шкоди оцінює в розмірі трьох середніх заробітних плат.

З урахуванням зазначеного, позивач просить суд визнати формулювання підстави звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України недійсним. Змінити формулювання причини звільнення із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України. Зобовязати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису про звільнення за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України. Зобовязати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України. Стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат. Стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дати винесення судом рішення у справі. Стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки. Стягнути з відповідача суму індексації заробітної плати за період з 01 січня 2012 року по дату винесення судом рішення. Стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі трьох середніх заробітних плат. Стягнути з відповідача грошову суму на оздоровлення при наданні чергових відпусток за останні три роки.

В подальшому позивач надала розрахунки щодо кожного виду виплату, які просить стягнути на свою користь з відповідача. А саме, просить стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 10389,30 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дати винесення судом рішення у справі з розрахунку розміру середньої заробітної плати у сумі 3463,10 грн. на місяць, тобто 48483,40 грн., суму індексації заробітної плати за період з січня 2012 року по 01 березня 2016 року, що складає 1070,71 грн., моральну шкоду в розмірі трьох середніх заробітних плат тобто 10389,30 грн., суму допомоги на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки (за 10 років), що складає 34631,00 грн., суми не донарахованої та невиплаченої заробітної плати, згідно Наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року, що складає 9037,29 грн.

Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на задоволенні позовних вимог.

У судове засідання відповідач не зявився, про місце та час слухання справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про відкладення розгляду справи в звязку зайнятістю представника в іншому судовому засіданні. Разом з тим, доказів на підтвердження своїх доводів суду не надав.

Відповідачем були надані суду письмові пояснення, в яких зазначено, що позивачкою не враховано суттєві моменти нарахування заробітної плати, а саме розмір ставки, сплата коефіцієнта, який входить до розміру заробітної плати та інші істотні умови відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці». З січня 2013 року позивачка працювала менше чим норму, а саме 0,95 ставки, а тому оплата проводилась пропорційно до відпрацьованого часу. В цей період відповідно до Положення про порядок обчислення заробітної плати працівників університету п.2.4.2 про нарахування їй персонального коефіцієнту, який встановлюється президентом університету, був встановлений коефіцієнт у розмірі 1,2. З січня 2014 року коефіцієнт збільшено до 1.8, у вересні 2014 року коефіцієнт становив 1. Також позивачка у своїх розрахунках зазначає сплату заробітної плати в період, коли фактично була у відпустках, - липень та серпень кожного року, а в цей період заробітні плата не платиться, а лише виплачуються відпускні. Зазначає також, що відповідно до наказу № 557 від 26.09.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» - керівникам навчальних закладів, установ освіти та наукових установ надано право в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків, надавати матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад, крім матеріальної допомоги на поховання. Крім того, відповідно до п.4.1 колективного договору 2014-2018 р.р., цільова матеріальна допомога надається за умови заяви працівника та наявності необхідних документів. У період, коли позивачка працювала в університеті, в кошторис доходів і видатків не було закладено матеріальної допомоги на оздоровлення, позивачка не зверталася із заявою про виплату їй відповідної допомоги, тому така допомога їй не виплачувалась. Відповідач також не погоджується з розрахунками позивача щодо індексації заробітної плати та надає свій розрахунок індексації з розрахунком листів заробітної плати, в яких зазначено сплату останньої. Вважає, що фактично сума недоплаченої індексації становить 345,38 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), ОСОБА_3 кодексі України (ст. 16), ОСОБА_3 процесуальному кодексу України (ст.3).

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» 01 вересня 2006 року до кафедри права на посаду викладача, по контракту, на підставі наказу № 147-13 від 01.09.2006 року, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача.

Згідно контракту № 0024/2006, він укладений на строк один рік, та діє по 26.08.2007 року. Згідно додатку до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 791 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,1. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обовязків.

В подальшому між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» укладено контракт № 154/2007 від 27.08.2007 року строком на три роки, строк дії контракту до 26 серпня 2010 року. Згідно додаткової угоди до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1100,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,1. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обовязків. Згідно додаткової угоди від 01.09.2008 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1313,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обовязків. Згідно додаткової угоди від 01.09.2009 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1397,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік. При навчальному навантаженні понад 1540 годин оплата здійснюється без урахування коефіцієнту. Постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обовязків.

В подальшому між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» укладено контракт № 81/2010 від 26.06.2010 року, строк дії контракту до 26 серпня 2013 року. Згідно додаткової угоди від 26.06.2010 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1950,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 1,2. Згідно додаткової угоди від 01.09.2012 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 2112,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 1,2.

В подальшому ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» реорганізовано шляхом перетворення у ТОВ «Дніпропетровський університет економіки та права» імені ОСОБА_2 на підставі наказу № 190 від 26.10.2010.

На підставі наказу № 152-А від 23.08.2011 року ТОВ «Дніпропетровський університет економіки та права» імені ОСОБА_2 перейменовано у ТОВ «Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2».

На підставі наказу № 134-А від 31.05.2013 року ТОВ «Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2» реорганізовано шляхом перетворення у ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача.

26 червня 2014 року між ОСОБА_1 та Приватним вищим навчальним закладом Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2 укладено контракт № 054/2014 зі строком дії по 26 серпня 2015 року. Згідно додаткової угоди від 01.09.2014 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 2556,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік.

Контракт № 51/2015 від 26.06.2015 року не підписаний ні позивачкою, ні відповідачем.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України, Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Таким чином, відносини ОСОБА_1 з відповідачем з серпня 2015 року перейшли у формат трудових відносин на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк.

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

10 березня 2016 року ОСОБА_1 подала на імя президента Дніпропетровського університету ім.. ОСОБА_2 ОСОБА_4 заяву, в якій просила звільнити її на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України порушення строків виплати заробітної плати з 19.03.2016 року (останній робочий день за розкладом).

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст. 44 КЗпП України При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Листом від 21.03.2016 року за № 85 відповідач повідомив позивача, що її звільнення не підпадає під ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки їй в повному обсязі виплачується заробітна плата та станом на 10 березня 2016 року заборгованості щодо виплати заробітної плати немає. У звязку з цим відсутні підстави для виплати вихідної допомоги.

Наказом № 45-К від 21.03.2016 року «Про звільнення» ОСОБА_1, старшого викладача кафедри права, звільнено 21.03.2016 року за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України.

Позивачка відмовилась ознайомлюватися з наказом про звільнення, що підтверджується Актом від 21.03.2016 року.

Згідно запису № 18 у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням ч.1 ст.38 КЗпП України.

Позивачка наполягає на зміні формулювання причини звільнення із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України, в звязку з затримкою виплати відповідачем заробітної плати. Затримка заробітної плати, за твердженням позивачки, з травня 2015 року складала від тижня до одного місяця. В якості доказів позивачка надала суду виписки по картковим рахункам.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці» Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Відповідно до розділу 3 «Нормування та оплата праці» Колективного договору ПВНЗ «Дніпропетровській університет імені ОСОБА_2» на 2014-2018 року, прийнятого на загальних зборах трудового колективу, протокол № 1 від 29.08.2013 року, організація оплати праці в університеті здійснюється відповідно до Закону України «Про оплату праці», нормативних актів з питань оплати та нормування праці, на основі єдиної тарифної сітки розрядів посад (професій) керівних, науково-педагогічних, педагогічних, наукових працівників, професіоналів, фахівців та інших працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ, визначених відповідно до чинного законодавства України та відповідно до Положення «Про порядок обчислення заробітної плати працівників університету» (додаток № 2) п.3.1 колективного договору.

Відповідно до п.3.2 колективного договору, заробітна плата та інші грошові суми виплачуються працівникам регулярно в робочі дні через касу університету або на банківський рахунок працівника (платіжну картку) у валюті України два рази на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п.3.3 колективного договору, терміни для виплати заробітної плати є наступними: заробітна плата за першу половину місяця (аванс) виплачується з 18 по 22 число поточного робочого місяця у розмірі оплати за фактично відпрацьований робочий час із розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата за відпрацьований місяць виплачується з 03 по 07 число місяця, що йде за місяцем, за який здійснюється оплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Вивчивши зазначені виписки, суд встановив, що починаючи з травня 2015 року, на картковий рахунок позивачки надходила заробітна плата в такі дати: 07.05.2015 року 1206.45 грн., 20.05.2015 року 1279,86 грн., 18.06.2015 року 1326,64 грн., 22.06.2015 року 1279,86 грн., 06.07.2015 року 1047,15 грн., 10.07.2015 року 452,14 грн., 10.07.2015 року 2660,84 грн., 04.09.2015 року 2616,64 грн., 18.09.2015 року 1252,34 грн., 05.10.2015 року 1452, 23 грн., 20.10.2015 року 1487,51 грн., 05.11.2015 року 1217,06 грн., 20.11.2015 року 1487,51 грн., 07.12.2015 року 1217,06 грн., 21.12.2015 року 1487,51 грн., 14.01.2016 року 1217,06 грн., 05.02.2016 року 1251,01 грн., 15.02.2016 року 1529,02 грн., 04.03.2016 року 834,01 грн., 12.03.2016 року 1946,02 грн., 21.03.2016 року 7603,29 грн.

Суд зазначає, що фактично заробітна плата двічі була виплачена з порушеннями 18.06.2015 (замість 05.06.2015 року тобто на 13 днів), та 14.01.2016 (замість 05.01.2016 року, тобто на 9 днів), тобто мали місце факти порушення відповідачем норм чинного законодавства, яке регулює строки виплати заробітної плати та порушення розділу 3 колективного договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Таким чином у відповідача не було будь-яких законних підстав для звільнення позивачки «за власним бажанням, згідно ч.1 ст.38 КЗпП України», оскільки вона перед цим подавала заяву про звільнення «за власним бажанням у звязку з порушеннями трудового законодавства, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України», а отже , формулювання причин звільнення необхідно змінити на «звільнення за власним бажання відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України».

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача про зміну формулювання причини звільнення із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України, в звязку з затримкою виплати відповідачем заробітної плати.

Відповідно до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58; зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110) одними із підстав визнання недійсним запису про звільнення є незаконне звільнення працівника або зміна формулювання причини звільнення (п. 2.10 Інструкції).

Оскільки фактично позивач звільнений на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, з відповідача має бути стягнута на користь позивача вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки колективним договором розмір вихідної допомоги не передбачено, вона має становити суму тримісячного середнього заробітку позивача.

Згідно вимог п.3 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі Порядок №100) розрахунок суми вихідної допомоги проводиться , виходячи з розміру виплат за останні два календарні місяці, що передують звільненню.

Судом встановлено, відповідно до Довідки №120 від 20.05.2016р., виданої Дніпропетровським університетом імені ОСОБА_2, що місяцем звільнення позивачки є березень 2016 року, отже два календарних місяці, що передують звільненню січень та лютий 2016 року.

Розрахунок вихідної допомоги (ВД) : ВД = СЗп х 3, де:

СЗп нарахована заробітна плата за січень та лютий 2016 р./ 2

СЗп = (3453,45 + 3472,74) / 2 = 3463,1 грн.;

ВД = 3463,1 х 3 = 10389,3 грн.

Всього, вихідна допомога становить 10389,3 грн. (десять тисяч триста вісімдесят дев'ять грн. 10 коп.)

Стосовно вимог позивача щодо стягнення суму індексації заробітної плати за період з 01 січня 2012 року по 01 березня 2016 року, у розмірі 1070,71 грн. суд зазначає наступне.

Згідно ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991№ 1282-XII Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: -оплата праці (грошове забезпечення);

Відповідно до ст.4 вказаного Закону України Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до п. 1.1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. N 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту»

Відповідно до п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема:

- оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер;

Згідно п.4 вказаного Порядку оплата праці індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб,

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Судом встановлено , що позивачку було звільнено 21 березня 2016 року. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2016 року становить 1378, 00 грн.

Якщо нарахована заробітна плата є меншою або відповідає розміру прожиткового мінімум (1378 грн.), то вона індексується повністю.

Якщо нарахована заробітна плата більше встановленого розміру прожиткового мінімуму (1378 грн.), то індексується та частина заробітної плати, яка не перевищує суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Березень 2016 року не відпрацьований позивачкою повністю, тому розрахунок індексації слід проводити на 01 березня 2016 року.

Базовим місяцем для нарахування індексації вважається січень 2012 року.

Індексується 1378,00 грн., розмір заробітної плати на 01 березня 2016 року більший, ніж ії мінімальний розмір. Відсоток індексації складає 77,7 %

1378,00 х 77,7% = 1070,71 грн.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення суму допомоги на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки (за 10 років), що складає 34631,00 грн., суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, позивачка працювала в штаті університету з 01 вересня 2006 року згідно наказу № 147-13-К-к від 01 вересня 2006р.

З наданих суду довідок про нарахування та сплату заробітної плати , а також пояснень відповідача від 28.03.2017р. за № 305, вбачається, що відповідачем жодного разу не було проведено виплату позивачці допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Посилання відповідача на п.4.1 Колективного договору 2014-2018 роки та на те, що позивачка не зверталася до відповідача із заявою про виплату їй відповідної допомоги, суд не бере до уваги, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 57 Закону України „Про освіту держава гарантує педагогічним працівникам надання щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків та виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Допомога на оздоровлення виплачується при наданні щорічної відпустки. Тому працівникам, яким при звільненні виплачується компенсація за невикористану відпустку, виплата грошової допомоги на оздоровлення не здійснюється.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року №1298 „Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків надано право надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Таким чином, працівникам може виплачуватись передбачена статтею 57 Закону України „Про освіту допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік.

Оскільки допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки педагогічним і науково-педагогічним працівникам відповідно до статті 57 Закону України "Про освіту" гарантовано державою, подання працівником заяви на її виплату не обов'язкове.

Допомога при наданні щорічної відпустки виплачується і тим педагогічним та науково-педагогічним працівникам, які працюють на умовах строкового трудового договору за умови звільнення їх з роботи після закінчення відпустки, а також жінкам з числа педагогічних або науково-педагогічних працівників, які під час перебування у відпустці для догляду за дитиною до трьох років працюють на умовах неповного робочого дня.

Згідно листа Міністерства освіти і науки України № 1-9/223 та листа ЦК Профспілки працівників освіти і науки України № 02-8/267 від 11 червня 2001 року, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 р. № 78 "Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України "Про освіту", частини першої статті 25 Закону України "Про загальну середню освіту", частини другої статті 18 та частини першої статті 22 Закону України "Про позашкільну освіту" допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки виплачується працівникам, які обіймають посади педагогічних або науково-педагогічних працівників (за основною посадою), у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) незалежно від тижневого (річного) навчального навантаження або обсягу роботи, що виконується. При цьому виплата допомоги провадиться цим працівникам тільки за місцем основної роботи при наданні чергових відпусток згідно з графіком їх надання. У випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується.

Оскільки допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки педагогічним і науково-педагогічним працівникам відповідно до статті 57 Закону України "Про освіту" гарантовано державою, надання працівником заяви на її виплату не обов'язкове.

Допомога при наданні щорічної відпустки надається і тим педагогічним та науково-педагогічним працівникам, які працюють на умовах строкового трудового договору за умови звільнення їх з роботи після закінчення відпустки, а також жінкам з числа педагогічних або науково-педагогічних працівників, які під час перебування у відпустці для догляду за дитиною до трьох років працюють на умовах неповного робочого дня.

За приписами п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працiвника середнього заробiтку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звiльненням або переведенням, вiдстороненням вiд роботи невиконанням рiшення про поновлення на роботi, затримкою видачi трудової книжки або розрахунку вiн визначається за загальними правилами обчислення середнього заробiтку, виходячи з заробiтку за останнi два календарнi мiсяцi роботи. Для працiвникiв, якi пропрацювали на даному пiдприємствi (в установi, органiзацiї) менше двох мiсяцiв, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробiтку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 8 лютого 1995 року № 100 (зi змiнами, внесеними постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 16 травня 1995 року № 348).

Судом встановлено, відповідно до Довідки №120 від 20.05.2016р., виданої Дніпропетровським університетом імені ОСОБА_2, що місяцем звільнення позивачки є березень 2016 року, отже два календарних місяці, що передують звільненню є січень та лютий 2016 року.

Розрахунок суми допомоги на оздоровлення (Доп.) при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки дорівнює кількості наданих щорічних відпусток з 2006 по 2016 роки (Квідп. х СЗп) , де:

Доп. - сума допомоги на оздоровлення;

Квід - кількість наданих щорічних відпусток з 2006 по 2016 роки;

СЗп середня заробітна плата;

СЗп = (3453,45 + 3472,74) / 2 = 3463,1 грн.;

Доп. = Квід. х СЗп;

Доп. = 10 х 3463,10 ;

Доп.= 34631,00 грн.

Отже, вимога позивача про проведення виплат сум допомоги на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки в сумі 34631,00 грн. грунтується на нормах Закону.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення суми не донарахованої та невиплаченої заробітної плати, згідно Наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року, що складає 9037,29 грн., суд зазначає наступне.

Згідно приписів ст.ст. 212, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд виходить з наступного:

Наказом Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005р. «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» затверджено розміри розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці, згідно з додатком 1 до наказу (зміни застосовуються починаючи з 1 квітня 2007 року); схеми тарифних розрядів посад (професій) керівних, науково-педагогічних, педагогічних, наукових працівників, професіоналів, фахівців та інших працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ згідно з додатками 2-20 до наказу.

Пунктом 2 вказаного Наказу передбачено, що керівникам навчальних закладів, установ освіти та наукових установ у межах затвердженого фонду заробітної плати з 1 вересня 2005 року необхідно встановити працівникам навчальних закладів, установ освіти та наукових установ конкретні розміри посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до затверджених цим наказом схем тарифних розрядів.

Відповідно до Схеми тарифних розрядів посад керівних та науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації (Додаток 2 до вказаного Наказу), посада старшого викладача, на який працювала позивачка, передбачає наявність 17 тарифного розряду.

Згідно Додатку 1 до Наказу (Розміри розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці) тарифний коефіцієнт, що застосовуються з 1 вересня 2008 року до (17) сімнадцятого тарифного розряду позивачки становить коефіцієнт 3 (три).

У 2013 році посадові оклади (тарифні ставки) розраховуються виходячи з розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду з 01 січня - 852 гривні.

Заробітна плата працівників, визначена з урахуванням зазначених посадових окладів, індексується відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"

Посадові оклади (тарифні ставки) за розрядами Єдиної тарифної сітки визначаються шляхом множення окладу (ставки) працівника 1 тарифного розряду на відповідний тарифний коефіцієнт.

Виходячи з викладеного, посадовий оклад позивачки у січні 2013 року повинен становити: 852,00 х 3 = 2556,00 грн.

Також позивачці було встановлено доплату у розмірі 20% за вислугу викладача (педагогічний стаж) та в розмірі 5% вислуги Університету, разом 25 % до посадового окладу.

Отже, заробітна плата з урахуванням всіх вказаних вище доплат повинна бути починаючи з січня 2013 року у розмірі не менше ніж 3195,00 грн.

Виходячи з наданих відповідачем доказів ( документ під назвою - розрахунок суми нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1М.) та враховуючи суми, фактично виплачені відповідачем позивачу починаючи з січня 2013 року, суд приходить до висновку, що сума не донарахованої позивачу заробітної плати за цей період становить 9037 грн. 29 коп.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дати винесення судом рішення у справі у розмірі 48483,40 грн., суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинні сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника.

Судом встановлено, що два останніх повних місяці роботи позивачки є січень та лютий 2016 року.

Як зазначалось вище, оклад позивачки у січні 2016р. становив 3453,45грн., і в лютому 2016р. 3472,74грн., а отже середній заробіток становив 3463,1 грн/міс.

З урахуванням розміру середньомісячного заробітку в 3463,10 грн./міс. та затримки розрахунку в 14 місяців (по день розгляду справи в суді), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становитиме 48483,40 грн. (3463,1. х 14 кількість місяців затримки розрахунку).

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 рку №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спору та визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку суду необхідно ураховувати розмір спірної суми, частку, яку вона становила в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та іншими конкретними обставинами.

Враховуючи зазначене, а також те, що розмір заборгованої заробітної плати є значним в порівнянні із розміром обрахованого середнього заробітку, як і частка невиплаченого заробітку від повного її окладу, суд доходить висновку про необхідність задоволення цієї вимоги повністю, стягнувши на користь ОСОБА_1 з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48483,40грн.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення моральну шкоду в розмірі трьох середніх заробітних плат тобто 10389,30 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

В позовній заяві позивачка наголошувала, що незаконними діями відповідача їй завдано моральну, шкоду, яка виразилася в тому, що вона змушена жити у «подвешенном состоянии», витрачати свій час на звернення до відповідача, не може звернутися до центру зайнятості, не має змоги працевлаштуватися з причини не внесення до трудової книжки належного запису про своє звільнення.

Суд погоджується з доводами позивачки, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань, зміни способу життя в звязку з зазначених вище підстав, в звязку з чим доводи позивача про спричинення йому моральної шкоди є обґрунтованими, разом з тим вважає, що розмір шкоди, який вказаний ОСОБА_1 в позові, є значно завищеним та не підтверджується відповідними доказами, тому, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Стосовно строків звернення до суду з вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 43, 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких працівник може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

ОСОБА_3 Кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Стаття 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, та цей перелік не є виключним. Законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

У статті 233 КЗпП передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу та гарантовані державою виплати.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується з обов'язком роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх.

Також, Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позивачем ОСОБА_1 строк звернення з даним позовом до суду не пропущено.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного навчального закладу Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2 про зміну формулювання підстави звільнення, дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зобовязання вчинити певні дії, стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати формулювання підстави звільнення старшого викладача кафедри права ОСОБА_1 за ч.1 ст. 38 КЗпП України (наказ № 45-К від 21 березня 2016 року) недійсним.

Змінити формулювання причини звільнення старшого викладача кафедри права ОСОБА_1 із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Зобовязати Приватний вищий навчальний заклад Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про скасування запису про звільнення за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України.

Зобовязати Приватний вищий навчальний заклад Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені ОСОБА_2» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат 10389 грн. 30 коп., суму індексації заробітної плати за період з січня 2012 року по 01 березня 2016 рок в розмірі 1070грн. 71коп., допомогу на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки в сумі 34631,00 грн., недонараховану та не сплачену заробітну плату за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року в сумі 9037 грн. 29 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 48483 грн.40 коп., моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 00 коп., а всього 105611 грн. 70 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії рішення, через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

ОСОБА_5Женеску