Номер провадження 2/201/2589/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання Пісчанської Т.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за вимушений прогул,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3Д.) із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України») про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за вимушений прогул, який у відповідності до вимог ст. 11-1 ЦПК України згідно із протоколом від 18 липня 2017 року передано для розгляду судді Ходаківському М.П.

Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах із ПАТ «Державний ощадний банк України», працюючи на посаді старшого контролера-касира ТВБВ ІІІ типу № 10003/0629 філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України». Наказом № 1846-к від 03 липня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку із втратою довіри. Причиною зазначеного позивач зазначає візування нею видаткової операції із видачі 250,00 грн. за відсутності клієнта, що відбулося за ініціативою головного економіста банку ОСОБА_4, яка замість клієнта звернулася до ОСОБА_3 із платіжним документом. Позивач вказує, що нею хоч і було допущено дисциплінарний проступок, проте застосоване до неї дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення є занадто суворим, а тому ОСОБА_3 просила визнати незаконним її звільнення та поновити її на посаді старшого контролера-касира ТВБВ ІІІ типу № 10003/0629 філії-Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України»; стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2017 року по день ухвалення судом рішення, виходячи із середнього розміру заробітної плати ОСОБА_3

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, з 29 липня 2014 року ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах із ПАТ «Державний ощадний банк України», працюючи на посадістаршого контролера-касира ТВБВ ІІІ типу № 10003/0629 філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 10-12, 29, 30).

Між позивачем та відповідачем 02 листопада 2015 року укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 34).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 наказом відповідача № 634-к від 13 жовтня 2016 року та № 104-к від 02 червня 2017 року було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обовязків в частині невиконання вимог Інструкції з організації роботи та здійснення касових операцій в установах «Ощадбанк», затвердженої постановою правління АТ «Ощадбанк» № 693 від 13 грудня 2012 року (далі Інструкція), у вигляді попередження та догани відповідно (а.с. 40, 41).

Зазначені обставини були визнані позивачем у судовому засіданні 21 грудня 2017 року.

Згідно із висновком службового розслідування Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 21 червня 2017 року, ОСОБА_3 завізувала операцію без присутності клієнта та відповідно без предявлення клієнтом паспорта, внаслідок чого з депозитного рахунку клієнта було видано 250,00 грн. Зазначеним ОСОБА_3 порушила п. 3.18 розділу 3 глави ІІІ Інструкції в частині перевірки належності предявленого клієнтом паспорта або документа, що його замінює, отримувачу відповідно до даних паспорта тим, що зазначені в касовому документі при здійснені видаткових операцій; п. 3.19 розділу ІІІ Інструкції в частині вимог щодо видачі готівки отримувачу; п. 5.4 в частині порушення порядку видачі коштів, у звязку із чим начальнику обласного управління було рекомендовано звільнити ОСОБА_3 (а.с. 6-9).

Наказом № 1846-к від 03 липня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку із втратою довіри (а.с. 5).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тобто розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіря до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обовязкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довіря може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, а також питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен зясувати: чи становить виконання операцій, повязаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обовязків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 займала посаду старшого контролера-касира, яка безпосередньо повязана зі зберіганням, обробкою, реалізацією та/або застосуванням/використанням у процесі діяльності переданих матеріальних цінностей; до посадових обовязків ОСОБА_3 відноситься, зокрема, прийом і передача грошових коштів та інших цінностей від першої особи, відповідальної за відкриття/закриття сховища цінностей, здійснення усіх банківських операцій згідно із наданим дозволом, здійснення операції з розрахунково-касового обслуговування клієнтів та ін.

Винні дії позивача під час виконання посадових обовязків встановлені комісією банку та зафіксовані у висновках службового розслідування від 21 червня 2017 року, а саме комісія банку дійшла висновку, що порушення трудових обовязків ОСОБА_3 не дають можливості в подальшому довірити їй роботу з коштами.

Отже, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи у звязку з вчиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довіря до неї як працівника, що безпосередньо обслуговує грошові цінності (на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України), ПАТ «Державний ощадний банк України» діяло відповідно до вимог чинного трудового законодавства.

Крім того, судом також враховано, що до звільнення позивач двічі притягалася до дисциплінарної відповідності у вигляді попередження та оголошення догани за порушення вимог Інструкції.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи усі докази, які було досліджені судом у ході судового розгляду в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позову, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76, 77, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за вимушений прогул відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частина проголошена у судовому засіданні 26 грудня 2017 року. Повний текст рішення складено та підписано 28 грудня 2017 року.

Суддя М.П. Ходаківський