Справа № 522/2344/17
Провадження № 2/522/5818/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2017 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

головуючий суддя Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить на підставі статей 43, 55 Конституції України, статей 23, 24, 36, 38, 40, 41, 235 241-1 Кодексу законів про працю України, визнати протиправним та скасувати Розпорядження ОСОБА_2 обласної державної адміністрації № 345/к-2016 від 03 жовтня 2016 року, за підписом Голови обласної державної адміністрації М. Саакашвілі про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» згідно пункту 9 статті 36 Кодексу законів про працю України з 06 жовтня 2016 року; поновити ОСОБА_1 на посаді Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» та стягнути з ОСОБА_2 обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

У судове засідання позивач не зявилась, зявився її представник, яка позов підтримує в повному обсязі та просить суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання зявився представник відповідача ОСОБА_2 обласної державної адміністрації, яка проти задоволення позову заперечувала.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню в частині скасування Розпорядження ОСОБА_2 обласної державної адміністрації № 345/к-2016 від 03 жовтня 2016 року, за підписом Голови обласної державної адміністрації М. Саакашвілі про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» згідно пункту 9 статті 36 Кодексу законів про працю України з 06 жовтня 2016 року та поновлення ОСОБА_1 на посаді Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» з огляду на наступне.

Позивачка ОСОБА_1, працювала на посаді директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» починаючи з 1989 року, пропрацювавши у Комунальній установі «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» 57 років, розпочала трудову діяльність у 1959 році у якості бібліотечного техніка, пройшла трудовий шлях до директорства.

06 жовтня 2016 року Позивач у телефонній розмові була повідомлена співробітниками ОСОБА_4 культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_2 обласної державної адміністрації, про своє звільнення з займаної посади.

Як встановлено матеріалами справи, 05 жовтня 2016 року, Позивач перебувала на лікарняному. З оскаржуваним розпорядженням ознайомилась її представник.

Згідно змісту оскаржуваного Розпорядження вбачається, що на підставі Закону України від 28 січня 2016 року № 955 VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних установ», Позивачку ОСОБА_1, 06 жовтня 2016 року, звільнено з займаної посади директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» згідно пункту 9 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Особисто ознайомившись із текстом оскаржуваного Розпорядження, Позивачка звернулась до ОСОБА_2 окружного адміністративного суду із Адміністративним позовом, про визнання протиправним та скасування оскаржуваного Розпорядження про її звільнення з займаної посади, з огляду на його безпідставність, незаконність та неправомірність.

16 січня 2017 року, ОСОБА_2 окружним адміністративним судом на підставі Заяви Відповідача, закрите провадження по справі, оскільки спеціалізований суд не виявив у ОСОБА_1 статусу державного службовця та вважав Адміністративний позов поданим за неналежною підсудністю.

20 грудня 2007 року Відповідач уклав з Позивачкою Контракт з директором ОСОБА_2 обласної універсальної наукової бібліотеки імені ОСОБА_3, строком з 01 січня 2008 року по 01 січня 2010 року. За спливом строку дії Контракту, на підставі Рішень установи Відповідача, згідно додаткових угод до Контракту, строк його дії продовжувався на відповідні періоди.

На підставі Рішення ОСОБА_2 обласної ради від 23 грудня 2014 року № 1275 між установою Відповідача та Позивачкою підписана чергова Додаткова угода до Контракту, згідно з умовами якої строк дії Контракту від 20 грудня 2007 року було продовжено до 31 грудня 2015 року.

22 липня 2016 року Позивач отримала ОСОБА_4 № 01-09/976 від 21 липня 2016 року за підписом начальника ОСОБА_4 культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_2 обласної державної адміністрації, яким ОСОБА_4 культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_2 обласної державної адміністрації попередило Позивачку про звільнення з займаної нею посади директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» згідно чинного трудового законодавства України, а також звернуло увагу Позивачки на її право приймати участь у конкурсі на заміщення займаної нею посади.

Як встановлено судом, в порушення вимог чинного законодавства України, у повідомленнях відсутня конкретна дата, з якої Позивачку планували звільнити з займаної нею посади директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3», а також не вбачалось яку посаду та з яких підстав Позивач займатиме до моменту проведення конкурсу, чи є ця посада вакантною, а тому, Позивачка продовжила працювати, як діючий директор комунального закладу культури.

Судом встановлено, що на підставі ОСОБА_4 культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_2 обласної державної адміністрації № 01-09/752 від 06 червня 2016 року, направленого на адресу Головного Державного казначейства України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_4 культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_2 обласної державної адміністрації визнає, що 31 грудня 2015 року закінчився строк дії контракту із Позивачкою, як з Директором Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3», в звязку із відсутністю повідомлень про його розірвання, а також з огляду на відсутність підстав для його розірвання, а тому Позивачка з 01 січня 2016 року працює на посаді Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» на підставі безстрокового трудового договору.

Представник позивачки наголошувала та судом прийнято до уваги, що з 01 січня 2016 року по 06 жовтня 2016 року Позивачка правомірно виконувала обовязки Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» на підставі безстрокового трудового договору, оскільки Контракт з Позивачкою не був розірваний в порядку, встановленому чинним трудовим та спеціальним законодавством України.

У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захистцивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За змістом ч.6 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 39-1 Кодексу законів про працю України, визначено, що у разі закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Отже, суд вважає, що звільнення Позивачки з займаної нею посади відбулося з порушенням гарантій, що передбачені КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно з ч.4 та ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 21.05.2014 року по справі № 6-33цс-14 (номер рішення у ЄДРСР - 39493121) за положеннями ч.2 ст.41 КЗпП України розірвання трудового договору у випадках, передбачених статтями 40, 41, провадиться з додержанням вимог ч.3 ст.40, а у випадках, передбачених п.п.2 і 3, - також вимог ст.43 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч.3 ст.40, ч.2 ст.41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України та ст.240-1 КЗпП України дає підстави зробити висновок, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

В п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Із норм чинного трудового законодавства України вбачається, що не зважаючи на набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VІІІ, до вичерпного переліку підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, регламентованого статтею 40 Кодексу законів про працю України, не включено випадку щодо підстав, передбачених нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури».

Вищезазначена обставина, на думку суду, протирічить нормам чинного трудового законодавства України, та свідчить про неправомірність її звільнення з займаної посади Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3», та, в свою чергу, перешкоджає ефективній та правомірній реалізації вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», оскільки, протирічить нормам статті 40 Кодексу законів про працю України.

Таким чином суд дійшла висновку, що позивач звільнена з роботи незаконно, а тому вона підлягає поновленню на роботі

Суд вважає, що звільнення Позивачки на підставі пункту 9 статті 36 Кодексу Законів про працю України не може вважатись правомірним і з тієї причини, що вищезазначеної нормою статті передбачено підстави для припинення трудового договору, та в пункті 4 зазначеної статті, міститься посилання на статтю 40 Кодексу законів про працю України, що регламентує порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачений вичерпний перелік підстав, з яких може бути розірваний трудовий договір, укладений на невизначений строк, саме такий, на підставі якого Позивачка працює на займаній нею посаді Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3».

Жодної з підстав, передбачених статтею 40 Кодексу законів про працю України, у випадку звільнення Позивачки з займаною нею посади, судом не встановлено. А посилання Відповідача на пункт 9 статті 36 Кодексу законів про працю України, суд вважає направленим на порушення трудових прав Позивача, передбачених Конституцією України.

Нормою частини 4 статті 212 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» визначено обовязок органу управління (в даному випадку - ОСОБА_4 культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_2 обласної державної адміністрації) оголошення конкурсу на посаду керівника державного чи комунального закладу культури не пізніш як за два місяці до завершення строку повноважень керівника державного чи комунального закладу культури відповідно до контракту або впродовж семи днів з дня дострокового припинення його повноважень.

Дотримання вимог вказаних норм Закону Відповідачем не доведено.

Згідно Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство») від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 встановлено, що визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади врегулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92).

Розгалужена і багаторівнева система джерел трудового права дістала своє відображення у термінах, що використовуються в Кодексі законів про працю України. Зокрема, такі терміни, як "закони", "законодавчі акти", "законодавство", "міжнародні договори", "договір", "угода", "колективний договір" тощо, що вживаються у Кодексі, визначають певний вид нормативних актів, які залежно від предмета регулювання трудових відносин регламентують інститути трудового права, конкретні трудові відносини чи їх окремі елементи.

Найбільш поширеним у Кодексі законів про працю України є термін "законодавство". Стаття 4 Кодексу визначає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю, прийнятих відповідно до нього.

Термін "законодавство", що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України ( 322-08 ) щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

З огляду на зазначене, суд вважає, що звільнення Позивачки на підставі п.9 статті 36 КЗпП України відбулось із порушенням норм Конституції України та КЗпП України, що, в свою чергу є підставою для задоволення позову в частині скасування Розпорядження ОСОБА_2 обласної державної адміністрації № 345/к-2016 від 03 жовтня 2016 року, за підписом Голови обласної державної адміністрації М. Саакашвілі про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» згідно пункту 9 статті 36 Кодексу законів про працю України з 06 жовтня 2016 року та поновлення ОСОБА_1 на посаді Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3».

В частині позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу суд вважає неможливим задоволення позовних вимог позивача з огляду на те, що Позивачем не доведено обставин які є підставою для стягнення заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 280,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, 43, 55 Конституції України, статей 23, 24, 36, 38, 40, 41, 235 241-1 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження ОСОБА_2 обласної державної адміністрації № 345/к-2016 від 03 жовтня 2016 року, про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3» згідно пункту 9 статті 36 Кодексу законів про працю України з 06 жовтня 2016 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді Директора Комунальної установи «ОСОБА_2 обласна універсальна наукова бібліотека імені ОСОБА_3».

В іншій частині позову відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню.

Стягнути із ОСОБА_2 обласної державної адміністрації на користь держави судовий збір в сумі 1 280,00 грн.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя 07.04.2017