Судді Апеляційного суду Львівської області Савуляка Р.В. стосовно рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення,-
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом у якому на підставі ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 9,64,65,156,191 ЖК України просила:
зобов»язати відповідача ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у проживанні у житловому будинку №121 по вул.Заставській у с.Завидовичі Городоцького району Львівської області та користуванні жилим приміщенням у ньому, вселити її у даний житловий будинок (а.с.1-2).
Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року позов задоволено.
Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок № 121 на вул. Заставська в с. Завидовичі Городоцького району Львівської області, зобовязано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні та користуванні житловим будинком № 121 на вул. Заставська в с. Завидовичі Городоцького району Львівської області.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стосовно рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року на підставі ст. 19 ЦПК України висловлюю таку думку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Апеляційний суд Львівської області дійшов висновку про те, що остання не довела факту чинення їй перешкод у користуванні житловим будинком №121 на вул.Заставській в с.Завидовичі Городоцького району Львівської області. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникають конфлікти з приводу того, що ОСОБА_1 без укладення відповідного договору користується житловим будинком і не сплачує за це коштів.

Сама ОСОБА_1, вчиняє протиправні дії стосовно ОСОБА_2, зокрема псує його майно у будинку.

З таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як зазначено у ст.4 Закону України « Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у:

виявленні, усуненні перепон і бар»єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у том числі стосовно доступу до об»єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу, транспорту, інформації та зв»язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту;

охороні здоров»я;

соціальної захищеності;

забезпечення виконання індивідувальної програми реабілітації інвалідів;

наданні пристосованого житла;

сприяння громадській діяльності.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 1983 року. З того часу вона зареєстрована та проживає у житловому будинку №121 по вул.Заставській у с. Завидовичі Городоцького району Львівської області, власником якого є ОСОБА_2

У лютому 2007 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

З березня 2017 року ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком №121 по вул.Заставській у с.Завидовичі Городоцького району Львівської області, зокрема не впускає її у будинок, замінивши замок у вхідних дверях.

Будучи людиною з інвалідністю другої групи безтерміново, вона змушена проживати у літній кухні, без світла та газопостачання і просити усунути їй перешкоди у користуваннї жилим приміщенням та вселення шляхом: звернення у відділення поліції, органи місцевого самоврядування та до суду.

Зокрема, 13 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в Городоцький ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу того, що її колишній чоловік поміняв замки в будинку.

14 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в Городоцький ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу того, що її колишній чоловік не впускає до спільного будинку (а.с.5).

Згідно довідки виконкому Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області №610 від 12 травня 2017 року у ОСОБА_1, на той час, відсутнє постачання електроенергії у нежитловому приміщенні літньої кухні та здійснена заміна дверних замків у житловому будинку (зі слів ОСОБА_1В.) її колишнім чоловіком (а.с.8).

Актом обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 №29 від 06 травня 2017 року, складеним представниками Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, підтверджується, що позивач проживає у приміщенні літньої кухні, в якій відсутнє постачання електроенергії внаслідок обрізання проводів колишнім чоловіком, який мотивує це тим, що вона не оплачувала кошти за використану електроенергію (а.с.6).

Як в суді першої так й апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що її звернення до відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим будинком не знаходять належного реагування з його боку, тому вона намагалася потрапити у будинок у законний спосіб, після чого ОСОБА_2 звертався в органи поліції. На даний час вона знову не може потрапити в будинок, бо він закритий.

Системний аналіз зазначених доказів в їх сукупності дає підстави для беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_1 чиняться перешкоди у користуванні жилим приміщенням і суд першої інстанції обґрунтовано захистив її права.

Скасовуючи законне та обгрутоване рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції помилково взяв до уваги акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 21 червня 2017 року, складеного комісією Великолюбінської селищної ради (іншої селищної ради) на замовлення ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 має доступ до спірного будинку, двері якого не зачиняються на ключ через відсутність серцевини у вхідних дверях, оскільки такий акт складався після звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого права та її спроб потрапити у будинок.

Зазначених обставин не врахував апеляційний суд Львівської області та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Суддя Апеляційного суду

Львівської області ОСОБА_3