Справа № 372/1488/16-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/1730/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 4 13.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним договори купівлі-продажу земельної ділянки та об'єкта незавершеного будівництва, що розташовані по АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року було визнано за ОСОБА_2 право власності на арештоване майно ОСОБА_3: земельну ділянку площею 0,100 га та об'єкт незавершеного будівництва, які розташовані за вищевказаною адресою.

У подальшому ОСОБА_2 відчужила вищезазначене нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу від 23 березня 2016 року відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по ? частині кожному.

31 травня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області ухвалу Обухівського районного суду від 04 лютого 2016 року, на підставі якої ОСОБА_2 набула право власності на спірне нерухоме майно та в подальшому його відчужила, було скасовано.

Вважає, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу вказана ухвала місцевого суду не набрала законної сили, крім того спірне майно вибуло з її володіння поза її волею, що змусило її звернутися до суду із цим позовом.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року позов було задоволено, визнано недійсними договори купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки, витребувано від ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь позивачки спірне майно, а також стягнуто судові витрати.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що правова підстава, за якою ОСОБА_2 набула права власності на спірне майно та у подальшому відчужила іншим особам, була скасована, тому позовні вимоги про визнання недійсними послідуючих договорів купівлі-продажу майна та його витребування від добросовісних набувачів підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 20 липня 2012 року набула у власність земельну ділянку площею 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З декларації про початок виконання будівельних робіт зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області від 15.10.2012 року № КС 6 вбачається, що ОСОБА_3 належить на праві власності незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку загальною проектною площею 1 061,40 кв. м., що розташоване за тією ж адресою.

04 лютого 2016 року ухвалою Обухівсього районного суду Київської області за результатами розгляду в судовому засіданні заяви державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Орловської І.В. про встановлення способу виконання судового рішення шляхом визнання за стягувачем права власності на арештоване майно боржника, заяву задоволено частково та визнано за ОСОБА_2 право власності на зазначену земельну ділянку, а також розміщені на ній двоповерховий об'єкт незавершеного будівництва та трансформаторну підстанцію.

У подальшому, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на це майно та відчужила його ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 04 лютого 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року скасовано ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, якою визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку та об'єкт незавершеного будівництва.

Згідно ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому слід зазначити, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Відповідний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

При розгляді справи № 6-146цс13 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_2 набула права власності на спірне майно, було скасоване, а ОСОБА_3 не мала наміру його відчужувати, через що дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, через що апеляційна скарга підлягає відхиленню із залишенням рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: