У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

головуючого судді Боймиструка С.В.,

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар судового засідання Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 про встановлення періоду роботи без укладення трудового договору, зарахування до стажу роботи періоду роботи без укладення трудового договору, про зміну формулювання причин звільнення, виплату належних сум при звільненні та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року позов ОСОБА_4 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 про встановлення періоду роботи без укладення трудового договору, зарахування до стажу роботи періоду роботи без укладення трудового договору, про зміну формулювання причин звільнення, виплату належних сум при звільненні та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з посади продавця з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1661 грн. заробітної плати за період роботи з 1 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року, оплати часу тимчасової непрацездатності за період з 18 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року та 2000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 компенсації за невикористану щорічну відпустку відмовлено за безпідставністю заявленої вимоги.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В ході розгляду справи в місцевому суді від частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовилась.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивачем підтверджено факт не передавання для ФОП ОСОБА_3 заяви ОСОБА_4 про звільнення за власним бажанням.

Всі обставини справи та пояснення сторін і свідків ОСОБА_5 (мами позивача) та ОСОБА_6 (співорендар приміщення, де знаходиться офіс відповідача) свідчать про те, що позивач не попередила в порядку, встановленому ст. 38 КЗпП України, роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для зобов'язання відповідача змінити формулювання причин звільнення з роботи з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України.

Вказує, що із Акту №5 від 01.09.2016 року та Табелю обліку робочого часу за вересень 2016 року, вбачається факт відсутності ОСОБА_4 на роботі без поважних причин на роботі 31.08.2016 року та 01.09.2016 року, що і призвело до звільнення її за п 4 ст. 40 КЗпП України.

До матеріалів справи відповідачем було надано табель обліку робочого часу за серпень 2016 року, довідку про середню заробітну плату від 21.10.2016 року, довідку-рахунок нарахованої заробітної плати за серпень 2016 року та компенсацію за невикористану відпустку за 2016 рік, відомість на виплату грошей №15 від 20.08.2016 року.

Судом не враховано, що дані документи підтверджують факт нарахування та виплати відповідачу, за період з 1 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року, заробітної плати в сумі 815,84 грн, тому повторне зобов'язання сплатити цю суму за судовим рішенням є нічим необґрунтованим.

Поясненнями сторін та свідків підтверджується та обставина, що позивач не передавала для відповідача, а ФОП ОСОБА_3 не отримувала від позивача листків непрацездатності, що унеможливлює здійснення оплати за час тимчасової непрацездатності з 18.08.2016 року по 30.08.2016 року.

В матеріалах справи відсутні будь які докази передачі таких листків непрацездатності для відповідача, а позивач сама стверджує, що передавала їх для бухгалтера ОСОБА_6

При вирішенні спору, місцевим судом не враховано відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 грн., оскільки позивачем не доведено факту порушення трудових прав з боку відповідача.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов у повному обсязі.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 1 березня 2016 року ОСОБА_4 була прийнята на роботу продавцем до ФОП ОСОБА_3 на підставі наказу №35 від 1 березня 2016 року, що підтверджується копією вказаного наказу, трудового договору № 17 від цього ж числа (а.с.47).

17 серпня 2016 року ОСОБА_4 подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.

Згідно копії наказу № 56 від 1 вересня 2016 року, ОСОБА_4 була звільнена на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули (а.с.46).

Відповідно до розяснень даних в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за № 9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_3 факту та обставин вчинення ОСОБА_4 прогулу без поважних причин.

ФОП ОСОБА_3 зазначала, що ОСОБА_4 була відсутня на роботі 1 вересня 2016 року, що і стало підставою для її звільнення за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Ця обставина у місцевому суді була спростована належним дослідженням та оцінкою доказів, зокрема даною показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підписували акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_4; відсутністю графіку, яким був встановлений робочий час ОСОБА_4 з 1 вересня 2016 року, на підтвердження її відсутності саме у робочий час; актом № 5 від 1 вересня 2016 року, де не зазначено о котрій годині було зафіксовано відсутність працівника на роботі. Крім того, в ньому зазначено, що продавець ОСОБА_4 без поважної причини не зявилась на роботу 1 вересня 2016 року та одночасно вказано, що ОСОБА_4 відмовилась пояснювати в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 причини неявки та підписувати цей акт. Зі змісту акту вбачається, що цей документ складено в присутності ОСОБА_4, однак згідно із цим же актом, вона не зявилась на роботу, що є суперечливим та обґрунтовано судом першої інстанції поставлено під сумнів достовірність цього документу. Тобто він не є належним та допустимим доказом.

ФОП ОСОБА_3 в справу було надано копії табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2016 року, відповідно до яких ОСОБА_4 була відсутня на роботі з 17 серпня по 31 серпня 2016 року та 1 вересня 2016 року та при цьому в судовому засіданні вказувала, що жодних лікарняних листів позивач не надавала.

Місцевий суд відхилив пояснення ФОП ОСОБА_3 стосовно того, що лікарняні листи після їх закриття ОСОБА_4 їй не надавала, оскільки давши належну оцінку зазначеному табелю обліку робочого часу, суд обґрунтовано вважав, що відповідачу було відомо про наявність у позивача таких лікарняних листів, про що свідчать ті обставини, що жодних претензій щодо відсутності позивача на роботі ОСОБА_3 протягом періоду часу з 18 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року не висловлювалось, а звільнена позивач була лише по закінченню лікарняного. Тобто опосередковано підтверджуються показання ОСОБА_4, щодо передачі листків непрацездатності роботодавцю.

При звільненні ОСОБА_4 з нею не було проведено розрахунку. З копій листків непрацездатності та копій табелю обліку робочого часу за серпень 2016 року, вбачається, що ОСОБА_4 відпрацювала в серпні з 2 по 16 число, а з 17 серпня по 31 серпня 2016 року перебувала на лікарняному. Доказів оплати роботодавцем відпрацьованого часу у серпні 2016 року ОСОБА_4 часу та оплати їй періоду тимчасової непрацездатності відповідачем до суду надано не було.

Відповідно до вказаного у довідці № 4 від 21 жовтня 2016 року, середньоденний заробіток ОСОБА_4 становить 75 грн. 50 коп. (8690 грн.: на 115 днів), а тому виходячи із кількості робочих днів у серпні 2016 року (22), середній заробіток позивача за період роботи з 1 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року та оплата часу тимчасової непрацездатності за період з 18 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року, місцевим судом правильно визначені та становлять 1 661 грн. (22 робочих дні х 75 грн. 50 коп.).

На підставі наведеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з посади продавця у ФОП ОСОБА_3 - з п.4 ст.40 КЗпП України на ст.38 КЗпП України та стягнення заробітної плати та оплати часу тимчасової непрацездатності обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Посилання апелянта на відсутність підстав для виплати за період тимчасової непрацездатності не заслуговує на увагу. Оплативши ОСОБА_4 період тимчасової непрацездатності більш ніж за пять днів, за інші дні роботодавець, подавши листки непрацездатності до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності зможе отримати компенсацію.

З наведеного вище вбачається, що в виниклих правовідносинах між сторонами, трудові права ОСОБА_4 були порушені.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Місцевий суд, врахувавши факт порушення трудових прав позивача, наслідком чого є певні душевні хвилювання, повязані із необхідністю вдатись до судового захисту своїх порушених прав та необхідністю доведення перед судом правомірності своїх вимог, дійшов вірного висновку, що наявні підстави для відшкодування ОСОБА_4 завданої незаконними діями відповідача моральної шкоди. Розмір відшкодування відповідачем завданої позивачу моральної шкоди, визначено місцевим судом з урахуванням вимог розумності та справедливості з чим погоджується колегія суддів.

За таких обставин рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_2