Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Якухно О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2017 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи його тим, що 23.11.2010 між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у сумі 20000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання належним чином не виконувала станом на 04.10.2016 утворилась заборгованість у сумі 33420,70 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2017 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка станом на 04.10.2016 складає 33420,70 грн., з них: 7792,69 грн. - тіло кредиту, 12432,97 грн. - відсотки за користування кредитом, 9927,39 грн. - пеня за прострочення зобовязання, 1200,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована складова), 1567,65 грн. - штраф (процентна складова).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач вказує, що судом не враховано того, що її не було ознайомлено із Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами по престижним карткам на які посилається банк.

ОСОБА_2 вважає, що банком не надано жодних допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що вона не здійснювала погашення кредиту за спірним договором, та між нею та банком були погоджені його умови.

У своїх доводах також посилається на правову позицію Верховного Суду України №6-16цс15 від 11.03.2015.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Установлено, що відповідно до заяви позичальника від 23 листопада 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 20000,00 грн. на платіжну картку (що підтверджено довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка додається до позову) (а. с.11).

У даній заяві вказано, про те, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між сторонами договір про надання банком банківських послуг.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Вказана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16.

Отже, установивши, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи відповідачем не підписані, колегія суддів приходить до висновку про те, що їх неможна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Також колегією суддів встановлено, що відповідно до вищезазначеної анкети-заяви між сторонами не було визначено строк внесення щомісячних платежів, відсотків за користування наданим кредитом.

За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи позову про існування досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договору, в тому числі і щодо нарахування відсотків за користування кредитом.

Разом із цим установлено, що ОСОБА_2 отримала від банку кошти та не повернула їх у зв'язку з відсутністю між сторонами згоди щодо умов повернення коштів.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до виписки за рахунком, що надана банком, заборгованість відповідача по тілу кредиту перед банком становить 7792,69 грн.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки саме така сума підтверджена банком належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч.1 ст.309 ЦПК України, через невідповідність висновків суду обставинам справи, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 7792,69 грн. кредитної заборгованості.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь банку підлягає стягненню також 320,42 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) 7792,69 грн. заборгованості за кредитним договором та 320,42 грн. судових витрат. У решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: