У Х В А Л А

4 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в особистих інтересах і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та примусове вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_5, яка діє в особистих інтересах і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_4, треті особи: Іллічівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_8, Служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

Іллічівський міський суд Одеської області рішенням від 12 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задовольнив: визнав ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1; виселив ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 зі спірної квартири; вселив ОСОБА_4 до вказаної квартири; відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6

Апеляційний суд Одеської області рішенням від 22 червня 2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року в частині визнання осіб такими, що витратили право користування житловим приміщенням й виселення, а також в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасував. Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, а також задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права користування спірною квартирою.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року залишив без змін.

15 березня 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвалених у справі рішень, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 3 частини першої статті 346 ЦК України та статей 64, 65 ЖК УРСР, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх вимог заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року, 14 січня 2015 року та 30 березня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду, який відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_9 зазначив, що правовідносини між сторонами регулюються ЖК УРСР, а позов до відповідачів пред'явлено з посиланням на норми ЦК України, що не позбавляє позивача звернутись до суду з відповідним позовом. При цьому суди врахували, що ОСОБА_8, який є одним з наймачів спірної квартири, заперечував проти виселення його доньки ОСОБА_5 та онуків зі спірного майна, оскільки вони проживають разом з ним, як члени сім'ї наймача, а рішенням суду встановлено порядок користування спірною квартирою між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення та передав справи на новий розгляд з передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2016_10_19/pravo1/T041618.html?pravo=1> підстав порушення норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 липня 2014 року погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції щодо задоволення вимог про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, зазначивши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщення і підлягають виселенню за позовом нового власника.

В ухвалі від 14 січня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено позивачу у визнанні права користування квартирою, оскільки останній вселився до неї з порушенням встановленого статтею 65 ЖК УРСР порядку, зокрема без згоди членів сім'ї наймача.

Порівняння судових рішень, наданих заявницею на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в особистих інтересах і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та примусове вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_5, яка діє в особистих інтересах і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_4, треті особи: Іллічівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_8, Служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання права користування житловим приміщенням за заявою ОСОБА_8 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк