670/698/15-ц Копія
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Пєнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Федорової Н.О.,

секретар Філіпчук О.С.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №670/698/15-ц за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року (суддя Потапов О.О.) у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування якого зазначалось, що 16.07.2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № HMWWGA00007627, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 15000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% річних на термін до 14.07.2017 року. В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Проте, зобовязання за кредитним договором не виконуються належним чином, станом на 25.06.2015 року заборгованість становить 6207,58 доларів США, яка складається з: 5485,02 доларів США заборгованості за кредитом; 323,75 доларів США заборгованості по відсотках за користування кредитом; 87,00 доларів США заборгованості з комісії за користування кредитом; 4,96 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11,81 доларів США штрафу (фіксована частина) і 295,04 доларів США штрафу (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку

У жовтні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. При цьому, позивачі посилаються на те, що банком порушені їх права, як споживачів, на повну та достовірну інформацію за кредитним договором № HMWWGA00007627 та договором поруки № HMWWGA00007627/01. Зазначають, що умови кредитного договору є несправедливими і суперечать принципу добросовісності, оскільки позивач при укладанні договору ввів їх в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема вартості фінансової послуги, та кінцевої сукупності вартості кредиту. Вказують, що банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної ставки за кредитом, що була обумовлена між сторонами.

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № HMWWGA00007627, укладений 16.07.2007 року між з ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, застосувавши двосторонню реституцію, умови якої виконані сторонами на час ухвалення цього рішення. Визнано недійсним договір поруки HMWWGA00007627/01, укладений 16.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що оскаржуване рішення суду прийняте без належного дослідження матеріалів справи. Вказує, що судом не було надано правової оцінки кредитним взаємовідносинам щодо належного виконання відповідачем обовязків за кредитним договором. Крім того, судом не зазначено, яким підставам передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України відповідають начебто встановлені порушення Закону України «Про захист прав споживачів» для недійсності договору поруки.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив про те, що суд першої інстанції правомірно встановив, що кредитний договір суперечить ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому підлягає визнанню недійсним з підстав ст. 203 ЦК України. Відповідно, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити та рішення Віньковецького районного суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача (позивача за зустрічним), відповідачі (позивачі за зустрічним) в судовому засіданні просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги та відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 при укладенні договору не було надано достовірну та повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними та відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що 16 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №HMWWGA00007627, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому кредит у розмірі 15000 доларів США на термін до 14 липня 2027 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати та 1,50% - разову у момент надання кредиту. Періодом сплати вважався період з 16 по 21 число кожного місяця (а.с. 14-16 т. 1).

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 238,27 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, та винагороді.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) передбаченого графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів, - Позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно з п. 7.9 кредитного договору невідємними додатками до даного договору є: Додаток 1 - Графік погашення кредиту за вказаним вище Кредитним договором (а.с. 17-18 т. 1).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 16 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № HMWWGA00007626/01, за умовами якого поручитель поручилась перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору.

Крім того, умовами договору поруки визначено, що позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 19 т. 1).

Позивач за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Проте, позичальник неналежним чином виконує умови вказаного кредитного договору.

Згідно з п. 2.3.1 кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах. При цьому, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, банк, не повідомивши позичальника в установленому умовами кредитного договору порядку та без згоди поручителя, з 21.11.2008 року змінив розмір процентної ставки за користування кредитом з 11,04 % до 13,08% річних, що, в свою чергу, збільшило обсяг відповідальності поручителя за договором поруки, що є підставою для припинення поруки (а.с. 5 на звороті т. 1).

Позивачем за первісним позовом та його представником не було надано суду належних та допустимих доказів щодо повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки. Наявність листа від 03.10.2008 року № 20.1.3.2/6-22855/9784 не свідчить про направлення такого листа позичальнику. Докази щодо направлення та вручення позичальнику під розписку такого повідомлення відсутні (а.с. 84 т. 2).

Пунктом 13 договору поруки передбачено, що зміни і доповнення до цього договору вносяться лише за згодою сторін, в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові N 6-67цс11 від 19 грудня 2011 року, яку згідно зі ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові N 6-97цс13 від 25 вересня 2013 року.

Крім того, встановлено, що 21 липня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1/1-1 до договору №HMWWGA00007627, відповідно до умов якої, починаючи з 21.07.2010 року новий розмір річної відсоткової ставки складав 12,58%. Проте, відповідні зміни до договору поруки також не вносились, додаткова угода з поручителем не укладалась (а.с. 225 т. 1).

Згідно наданого банком на стадії апеляційного провадження розрахунку (з врахуванням відсоткової ставки у розмірі 11,04% річних за період з 21.11.2008 року по 15.07.2010 року) заборгованість за кредитним договором станом на 25.06.2015 року становить 4981,36 доларів США, з яких: 4637,30 доларів США заборгованість за кредитом, 261,43 доларів США заборгованість по відсотках, 82,63 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом (винагорода за надання фінансового інструменту), та 86,41 грн. пені (а.с. 106-108 т. 2).

Колегією суддів не може братись до уваги висновки експерта №1743 від 23.05.2016 року та №23150 від 20.10.2017 року в частині необґрунтованого збільшення банком заборгованості за основним договором на суму 794,89 доларів США через відсутність документального підтвердження операцій з надання кредитних коштів через касу банку. Оскільки умовами кредитного договору (п. 2.2.7 кредитного договору) не передбачена видача коштів на сплату страхових платежів через касу банку позичальникові на підставі видаткових касових документів, а банк лише при сплаті страхових платежів виконує доручення клієнта із обміну валюти в касі банку та перераховує ці кошти на рахунок страхової компанії.

Крім того, колегією суддів не приймається до уваги заборгованість за кредитним договором, яка визначена експертом у висновку №23150 від 20.10.2017 року, в розмірі 3439,44 доларів США, оскільки при її розрахунку експертом не врахована сума перерахована на сплату страхових платежів в розмірі 794,89 доларів США, не враховано передбачений кредитним договором період сплати кредиту з 16 по 21 число кожного місяця, та здійснення позичальником значної частини платежів поза періодом сплати, що тягне за собою відповідальність позичальника, передбачену умовами договору (а.с. 191-219 т. 2).

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого пп. 2.2.2, 2.2.3 даного договору (періоду сплати відсотків, винагороди в т.ч.) банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% відсотка від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні.

Крім того, умовами договору (п. 5.4) передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене вище, та відповідно до статті 549 ЦК України, колегія суддів вважає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ №6-2003цс15 від 21.10.2015 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 25.06.2015 року через неналежне виконання боржником грошових зобов'язань щодо повернення кредиту, в розмірі 4981,36 доларів США та 86,41 грн. пені підлягає стягненню лише з боржника, оскільки порука, в силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинилась, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості з поручителя.

Відповідно, первісні позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості солідарно з поручителем та в частині стягнення штрафів: 11,81 доларів США (фіксована частина) та 295,04 доларів США (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-5 ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Однак, пред'являючи зустрічну позовну заяву, відповідачем не було вказано з яких саме визначених законом підстав договір може бути визнаний недійсним. Вказуючи на недійсність кредитного договору внаслідок його невідповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», сторона позивача за зустрічним позовом не вказала на конкретні норми кредитного договору, які б не відповідали певним нормам вказаного Закону.

За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

З матеріалів справи вбачається, що підписанням договору позичальник підтвердив (п. 6.5), що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пп. 6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки, що свідчить про обізнаність та згоду позичальника з умовами договору та із загальною вартістю кредиту та спростовує посилання позивачів за зустрічним позовом на те, що позичальнику ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного кредитного договору не була надана повна інформація щодо сукупної вартості кредиту.

Крім того, слід врахувати, що позичальник протягом тривалого часу здійснював платежі на погашення кредиту, виконував умови кредитного договору, що вказує на їх визнання та розуміння з боку позичальника.

Безпідставним є посилання позивачів за зустрічним позовом щодо не попередження позичальника при укладенні договору про валютні ризики (курсові коливання), оскільки зростання чи коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Відповідно до розяснень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Разом з тим, позивачами за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами наявність обману при укладенні оспорюваного договору, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав, передбачених ст.. 230 ЦК України, для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги щодо недійсності правочинів, позивачі посилаються на висновок експерта №1743 від 23.05.2016 року. Однак, вказаний висновок не свідчить про те, що в момент підписання оспорюваного договору ОСОБА_2 був введений в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Безпідставними є посилання позивачів за зустрічним позовом на збільшення банком процентної ставки з 11,04% до 13,08%, як підставу для визнання кредитного договору недійсним, оскільки такі дії стосуються виконання умов кредитного договору.

А тому, колегія суддів вважає, що позивачами за зустрічним позовом не було доведено наявності обставин, наслідком існування яких є визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

У звязку з цим, оскільки оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки, які були підставою для задоволення зустрічного позову та відмови в задоволенні первісного позову колегією суддів визнані необґрунтованими, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нової постанови по суті вимог первісного та зустрічного позовів.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А тому, в звязку з частковим задоволенням первісних позовних вимог, з відповідача ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених первісних позовних вимог (80,24%) в розмірі 3187 грн. 79 к.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання смт. Віньківці, вул. Темрюкська, 12, Хмельницької області) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження м. Дніпро, вул. Набережної Перемоги, 50, податковий код юридичної особи згідно з ) заборгованість за кредитним договором HMWWGA00007627 від 16.07.2007 року, яка виникла станом на 25.06.2015 року, в розмірі 4981,36 доларів США, з яких: 4637,30 доларів США заборгованість за кредитом, 261,43 доларів США заборгованість по відсотках, 82,63 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом (винагорода за надання фінансового інструменту), та 86,41 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання смт. Віньківці, вул. Темрюкська, 12, Хмельницької області) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження м. Дніпро, вул. Набережної Перемоги, 50, податковий код юридичної особи згідно з ) 3187 грн. 79 к. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складеного 22 грудня 2017 року.

Головуюча/підпис/ ОСОБА_5

Судді:/підписи/ ОСОБА_6

ОСОБА_7

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8 Провадження № 22-ц/792/37/17

Доповідач Пєнта І.В. Категорія № 27