Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Провадження №2/300/288/2017

Справа №300/910/17

11.12.2017 року смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді: Конепуд В.І., з участю секретаря с/з ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 Мар?яни Володимирівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу посилаючись на те, що вони з відповідачем уклали шлюб 19.05.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №24. Від даного шлюбу 09 січня 2014 року народився син ОСОБА_4.

Причиною розірвання шлюбу є те, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Сімейне життя між подружжям поступово погіршувалось та призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 також в суд не з'явився, надав суду заяву в якій просить дану справу розглянути без його участі. Позовні вимоги визнає, на розірвання шлюбу з позивачкою згоден, оскільки примирення між ними неможливе.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України).

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Судом встановлено, що сторони не змогли створити міцної сім'ї, їх шлюб існує лише формально, обставини та причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими і це суперечило б інтересам одного з них та їх дитини що має істотне значення.

Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Суд приходить до висновку, що шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 слід розірвати, неповнолітнього сина необхідно залишити на вихованні матері - позивача ОСОБА_3 та за її вибором повернути їй дошлюбне прізвище "Мадяр".

Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Керуючись ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. ст. 10, 60, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України, ст. 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 Мар?яни Володимирівни до ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 19.05.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №24 між ОСОБА_2 Мар?яною Володимирівною та ОСОБА_2 - розірвати.

Неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити на вихованні матері ОСОБА_4 Мар?яни Володимирівни.

Після розірвання шлюбу повернути ОСОБА_4 Мар?яні Володимирівні дошлюбне прізвище - "Мадяр".

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Суддя: Конепуд В.І.