Справа № 761/310/17
Провадження № 2/761/3111/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Закритого акціонерного товариства «АБС-УКР» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

29.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Київської міської ради та Закритого акціонерного товариства «АБС-УКР», згідно якого, з урахуванням уточненої позовної заяви, прийнятої судом до розгляду 19.09.2017 року, просить: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та ЗАТ «АБС-УКР» від 23.08.2006 року під №91-6-00579.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 24.04.2003 року за №422/582, 26.08.2006 року між Київською міською радою та ЗАТ «АБС-УКР» було укладено договір оренди земельних ділянок а саме: земельної ділянки площею 17 647 кв.м за кадастровим номером НОМЕР_1 та земельної ділянки площею 2 449 кв.м. за кадастровим номером НОМЕР_2.

Разом з тим, як зауважує позивач, на час укладення договору оренди статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначалось, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну діялнку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Тобто, на думку позивача, на момент укладення між відповідачами вищенаведеного договору оренди національне законодавство України не передбачало можливості надання в оренду декількох земельних ділянок із зазначенням їх в одному договорі оренди.

За вказаних обставин, позивач, посилаючись на своє проживання у безпосередній близькості до земельних ділянок та ідентифікуючи себе із територіальною громадою м.Києва, звернувся до суду за захистом своїх інтересів, що полягають у дотриманні органами державної влади та органами місцевого самоврядування Конституції України та Законів України при здійсненні своїх повноважень.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Київської міської ради - Хоменко А.Г. у судовому засіданні заперечувала проти позову та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивач не має права на пред'явлення вказаного позову, адже у позивача відсутні порушені, невизнані або оспорювані права, які підлягають захисту, у зв'язку з укладенням спірного договору.

Представник відповідача ЗАТ «АБС-УКР» - Приходько А.С. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, адже як станом на день подання позову до суду, так і на день розгляду справи судом ПрАТ «АБС-України» не являється стороною Договору оренди земельних ділянок та, як наслідок, не порушує прав та інтересів позивача.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Господарського районного суду м.Києва від 10.08.2006 року, ухваленим по справі №32/398 за позовом Закритого акціонерного товариства «АБС-УКР» до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради(Київської міської державної адміністрації) про визнання договору укладеним та зобов'язання вчинити дії, позовні вимоги ЗАТ «АБС-УКР» задоволено та вирішено вважати укладеним з дня набрання даним рішенням законної сили договір оренди земельних ділянок для будівництва бізнес-центру з об'єктами соціально-культурного та соціально-побутового призначення на АДРЕСА_1 між Закритим акціонерним товариством «АБС-УКР» та Київською міською радою в редакції, яка підписана Закритим акціонерним товариством «АБС-УКР» та відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі» та Типового договору оренди землі, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220, та переданою дану земельну ділянку моменту набрання чинності судового рішення на умовах, визначених договором.

На виконання рішення Господарського районного суду м.Києва від 10.08.2016 року по справі №32/398 Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєструвало договір оренди земельних ділянок від 23.08.2006 року №91-6-00579.

При цьому, відповідно до рішення Господарського суду м.Києва від 26.02.2008 року, ухваленим у справі №2/58 за позовом Закритого акціонерного товариства «АБС-УКР» до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання угоди укладеною та про зобов'язання здійснити реєстрацію, позовні вимоги задоволено та вирішено вважати укладеною угоду до договору оренди земельної ділянки 23.08.2006 року за №91-6-00579 в редакції, яка підписана Закритим акціонерним товариством «АБС-УКР», на умовах визначених угодою (угода про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 23.08.2006 року №91-6-00579 зареєстрована від 19.03.2008 року №91-6-00758).

В свою чергу, за приписами ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішенням Господарського суду м.Києва від 10.08.2006 року у справі №32/398 встановлено відповідність оспорюваного Договору оренди вимогам Закону України «Про оренду землі» та Типовому договору оренди землі, що затверджений постановою Кабінету Міністру України від 03.03.2004 року за №220.

Також слід зазначити, що згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України Київській міській раді надано широкі повноваження в галузі земельних відносин, зокрема їй належить право за пунктом «а» - розпорядження землями територіальної громади м. Києва, за пунктом «б» - передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України, за пунктом «в» - надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України.

На підставі пункту «м» ст. 9 Земельного кодексу України, крім перелічених у попередніх пунктах повноважень, Київська міська рада має повноваження вирішувати інші питання у галузі земельних відносин відповідно до Закону.

Згідно з п.34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за пунктом 2 статті 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як передбачено ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Тобто, відповідно до змісту цієї норми закону право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях, адже вказані повноваження на території м.Києва є виключною компетенцією Київської міської ради.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, посилаючись на своє проживання у безпосередній близькості до земельних ділянок та ідентифікуючи себе із територіальною громадою м.Києва, звернувся до суду за захистом своїх інтересів, що полягають у дотриманні органами державної влади та органами місцевого самоврядування Конституції України та Законів України при здійсненні своїх повноважень.

Так, у відповідності до положень ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чиє залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В той же час, згідно п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України «Про деякі питання практики розгляду у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 року №6, з позовами про визнання недійсними правочинів щодо земельних ділянок мають право звертатися сторони цих правочинів (договорів), а також інші зацікавлені особи, зокрема, особи, що мають право на придбання земельної ділянки, яка є предметом спірного договору. При цьому інтерес такої особи стосовно придбання у власність земельної ділянки має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004, а саме: поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб»єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Тобто, наведене тлумачення свідчить про відсутність у позивача охоронюваного законом інтересу, яке в логічному зв'язку з позовом може полягати у прагненні самостійного використання земельних ділянок з метою задоволення якихось потреб.

Також, слід зазначити, що Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року по справі за № 6-806це16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, відсутність у позивача порушених цивільних прав чи обов'язків у зв'язку з укладенням спірного договору оренди земельної ділянки не породжує для нього права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

Натомість, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 10, 11, 57 - 60, 64, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Київської міської ради, Закритого акціонерного товариства «АБС-УКР» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: