Справа № 569/6516/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року

Рiвненський мiський суд Рівненської області в складі:

головуючого суддi ОСОБА_1

при секретарі Краглевич Ю.О.

за участю позивача - ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3

представника відповідача ПАТ «СК «Універсальна» -ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ СК «Універсальна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ПАТ «Правекс-Банк» про захист прав споживачів, стягнення страхового відшкодування по страховому випадку, моральної шкоди , суд, -

В С Т А Н О В И В:

06 вересня 2013 року між ПАТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 153RNCAI32490003. Згідно даного кредитного договору банк зобовязаний надати кредит у розмірі 442 000грн.

Між ПАТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу, згідно якого для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 153RNCAI32490003 Заставодавець передав у заставу Заставодержателю наступне майно транспортний засіб автомобіль НОМЕР_1 який належить Заставодавцю.

06 вересня 2013 року між ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» та ОСОБА_2 було укладено договір страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, автомобіля НОМЕР_1. Вигодонабувачем згідно даного договору страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземного транспортного засобу є ПАТ «Правекс-Банк» .

14 квітня 2014 року в м. Рівне по вул.. Млинівська о 21 год. 40 хв. сталося ДТП за участю автомобіль НОМЕР_2 який належить Заставодавцю ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_2

ОСОБА_2 була подана заява у ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про визнання даного випадку страховим і виплати страхового відшкодування.

Листом № 1223/09-203 від 02.07.2014 року ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» повідомило ОСОБА_2 про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» вважає, що ОСОБА_2 керував автомобілем у момент ДТП у стані алкогольного спяніння, а також не вчасно повідомив страхову компанію про ДТП в порушення п. 7.1.1. Договору страхування, що перешкодило останній направити свого представника до місце ДТП.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав. Представник позивача ОСОБА_5- ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача ПАТ СК «Універсальна» - ОСОБА_6 позов не визнав повністю. Подав заперечення на позов і суду пояснив, що між позивачем та ПАТ СК «Універсальна» дійсно був укладений договір страхування. Після скоєння ДТП позивач повідомив про настання страхового випадку, однак страхова компанія після витребування відповідних документів відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки він на момент вчинення ДТП перебував у стані алкогольного сп'яніння. Постанова суду лише свідчить про те, що ОСОБА_3 не притягнутий до адміністративної відповідальності, але не доводить, що позивач не перебував у стані алкогольного сп'яніння, а також не вчасно повідомив страхову компанію про ДТП в порушення п. 7.1.1. Договору страхування, що перешкодило останній направити свого представника до місце ДТП. Крім того, зазначив, що правовідносини, які виникли між сторонами є договірними, а тому в даному випадку законодавством не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди. З цих підстав вважає позов необґрунтованим і недоведеним і просить відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ПАТ «Правекс-Банк» в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки.

Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 вересня 2013 року між ПАТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 153RNCAI32490003. Згідно даного кредитного договору банк зобовязаний надати кредит у розмірі 442 000грн.

Між ПАТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу, згідно якого для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 153RNCAI32490003 Заставодавець передав у заставу Заставодержателю наступне майно транспортний засіб автомобіль НОМЕР_1 який належить Заставодавцю.

06 вересня 2013 року між ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» та ОСОБА_2 було укладено договір страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, автомобіля НОМЕР_1. Вигодонабувачем згідно даного договору страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземного транспортного засобу є ПАТ «Правекс-Банк» .

14 квітня 2014 року в м. Рівне по вул.. Млинівська о 21 год. 40 хв. сталося ДТП за участю автомобіль НОМЕР_2 який належить Заставодавцю ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_2

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року е ОСОБА_2 визнано винним за ст. 124 КУпАП та застосовано відносно останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Постановою Гощанського районного суду Рівненської області по справі № 557/746/14-п від 20 червня 2014 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Суд вважає, що постанова Гощанського районного суду Рівненської області по справі № 557/746/14-п від 20 червня 2014 року якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення має преюдиційне значення з для даної цивільної справи з наступних підстав.

Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» абзацом 4 пунктом 4 розяснив, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до положень пункту 3 розділу Х Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за № 55-XII, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року за № 1906-IV, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору.

07.07.1997 року Верховною Радою України прийнято закон України за N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України.

В свою чергу, відповідно до положень Протоколу № 1 до цієї Конвенції, не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать цим положенням.

Крім того, відповідно до положень статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналась згідно указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право міжнародних договорів» від 14 квітня 1986 року за № 2077-XI, яка також є частиною внутрішнього законодавства України, не можна посилатись на положення внутрішнього права України, як на виправдання для невиконання умов Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року і протоколів до неї.

Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї.

Вищезазначені тлумачення містяться у рішеннях, що постановляє Європейський суд з прав людини. Відповідно до положень статті 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Україна, як сторона цієї Конвенції, зобов'язалась виконувати рішення Європейського суду з прав людини.

Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини.

В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов'язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України" параграфа 72, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" параграф 61 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина „судового розгляду" п.43 рішення.

У п. 7 постанови пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК ( 1618-15) при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК (1618-15). На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обовязковість рішень суду».

Згідно рішення Європейського суду у справі у п.47 "Хаммерн проти Норвегії" заява N 30287/96 Суд знову наголошує на тому, що це положення містить загальне правило, згідно з яким після остаточного виправдувального вироку суду не допускається навіть висловлення підозр стосовно винуватості обвинувачуваного (див. рішення у справі Рушиті, п. 31).

ОСОБА_2 було подано заяву у ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про визнання даного випадку страховим і виплати страхового відшкодування.

Листом № 1223/09-203 від 02.07.2014 року ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» повідомило ОСОБА_2 про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» вважає, що ОСОБА_2 керував автомобілем у момент ДТП у стані алкогольного спяніння, а також не вчасно повідомив страхову компанію про ДТП в порушення п. 7.1.1. Договору страхування, що перешкодило останній направити свого представника до місце ДТП.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Пунктом 3 частини 1 статті 988 ЦК України встановлено обовязок страховика у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договору, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 985 ЦК України страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобовязаний здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку.

Зазначене положення міститься і в ст. 3 Закону України «Про страхування».

За змістом наведених законів України випливає, що договір страхування надає право третій особі (вигодонабувачу) вимагати від страховика здійснити страхову виплату на свою користь, тобто наділяє вигодонабувача правами страхувальника, хоча і не покладає на нього обовязків останнього.

У відповідності до ч. 1 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Згідно висновку додаткової судової автотоварознавчої експертизи № 22 вартість відновлювального ремонту без врахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля НОМЕР_1, пошкодженого в ДТП 14 квітня 2014 року, в цінах 14 квітня 204 року становить 461 972, 13 грн.

Що стосується посилання представника відповідачПАТ «СК «Універсальна», на ту обставину, що ОСОБА_2 несвоєчасно повідомив страхову компанію про ДТП, то це не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, виходячі з розяснень наданих у п. 19Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» де зазначається, що з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку.

Також з відповідача на користь позивача підлягають стягнення інфляційних збитків, які обраховуватися з 03.07.2014 року по 12.12.2016 року виходячи з наступних розрахунків, сукупний індекс інфляції 177,91%, сума боргу 461 972 грн., збитки від інфляції 395 919, 79 грн.

Згідно п. 6.1.3. договору добровільного страхування наземного транспортного № 3135/222/000004 страховик зобовязаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у строк, передбачений п. 9.5 цього договору. За несвоєчасну сплату страхового відшкодування страховик сплачує пеню за кожен день прострочення платежу у розмірі 0,05% від належної до виплати суми, але не більше 10% від розміру страхового відшкодування.

Розрахунок пені з 03.07.2014 року по 12.12.2016 року складає 46 197 гривень.

Також з відповідача на користь позивача підлягають стягнення 3% річних, які обраховуватися з 03.07.2014 року по 12.12.2016 року виходячи з наступних розрахунків, кількість днів 894, сума боргу 461 972 грн., відсоткова ставка 3% річних, сума відсотків складає 33 945,45 грн.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що така шкода до стягнення не підлягає, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами є зобов'язальними, а у разі порушення зобов'язання, моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, коли це встановлено договором або законом, однак ні спеціальні норми Закону України "Про страхування", а ні ст.ст.625, 992 ЦК України не передбачають такого виду відповідальності страховика як відшкодування моральної шкоди. Крім того, і умовами договору страхування, який укладений між сторонами, не передбачено відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в наявності є порушення права позивача ОСОБА_2, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, позов є обґрунтованим і доведеним належними доказами, а тому підлягає до часткового задоволення.

В зв'язку з частковим задоволенням позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при подачі позову до суду, а також витрати понесені позивачем за сплату судових експертиз.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.625,до ч. 1 ст. 636 , 979, 992 ЦК України, ст. ст. 208-209,213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ПАТ СК «Універсальна про захист прав споживачів, стягнення страхового відшкодування по страховому випадку, моральної шкоди задовільнити частково.

Стягнути на користь позивача ОСОБА_2 з відповідача ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» () заборгованість по страховому відшкодуванню за шкоду завдану майну в розмірі 461 972, 13 (чотириста шістдесят одну тисячу дев'ятсот сімдесят дві) грн. 13 коп.; пеню в розмірі 46 197 , 00 (сорок шість тисяч сто дев'яносто сім) гривень 00 коп.; індекс інфляції в розмірі 359 919, 79 (триста п'ятдесят дев'ять гривень дев'ятсот дев'ятнадцять)грн. 79 коп.; 3% річних 33 945, 45 (тридцять три дев'ятсот сорок п'ять) грн. 45 коп.; судові витрати за проведення експертиз у сумі 9 407,00 (дев'ять тисяч чотириста сім) грн. 00 коп. а всього стягнути 911 441, 37 (дев'ятсот одинадцять тисяч чотириста сорок одну) грн. 37 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» () 200 000 грн. моральної шкоди відмовити.

Стягнути з відповідача ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» () в дохід держави 3 600,00 (три тисячі шістсот) гривень 00 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського міського суду Н.М.Діонісьєва