Номер провадження: 22-ц/785/7902/17
Номер справи місцевого суду: 521/1578/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ Дом» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року Обслуговуючий кооператив «МЖСТ Дом» звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, посилаючись на те, що ОК «МЖСТ Дом» є обслуговуючим кооперативом та надає житлово-комунальні послуги мешканцям багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться по вул. Ак. Вільямса, 59-Д в м. Одесі. ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 05.04.2004 року. ОСОБА_3 отримує надані позивачем послуги, однак несвоєчасно здійснює їх оплату.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 5941,34 грн., з якої: інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості, - 1954,00 грн., сума пені, нарахованої на суму заборгованості, - 3684,50 грн.; сума 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, - 302,84 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала.

Відповідачка, а також її представник в судове засідання не зявилися.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2017 року позов Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ Дом» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг задоволений. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ Дом» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 5941,34 грн., з якої: інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості - 1954,00 грн., сума пені, нарахованої на суму заборгованості -3684,50 грн.; сума 3% річних, нарахованих на суму заборгованості - 302,84 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 05 квітня 2004 року належить квартира №184, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 59-б (а.с.20).

Балансоутримувачем будинку №59-б, який розташований по вул. Ак. Вільямса, в м. Одесі, є ОК «МЖСТ Дом», який надає житлово-комунальні послуги мешканцям вищевказаного будинку.

Однак, ОСОБА_3 порушує зобовязання щодо оплати наданих ОК «МЖСТ Дом» житлово-комунальних послуг.

ОСОБА_4, уклала шлюб та змінила призвіще на ОСОБА_3 (а.с. 255).

З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2016 року за заявою ОК «МЖСТ Дом» Малиновським районним судом м. Одеси видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по оплаті за користування житловим приміщенням та комунальними послугами по квартирі АДРЕСА_2 в розмірі 8287,54 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2017 року був скасований судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по оплаті за користування житловим приміщенням та комунальними послугами по квартирі АДРЕСА_2 в розмірі 8287,54 грн. (а.с.210).

Також судом встановлено, що 19 квітня 2011 року між ОК «МЖСТ Дом» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання послуг з опалення, постачання холодної та гарячої води №184-д1, відповідно до умов якого ОК «МЖСТ Дом» зобовязувалося надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а споживач зобовязувався своєчасно оплачувати надані послуги, за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором (а.с.22-22а).

Пунктом 3.4 вказаного договору передбачено, що за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі 0,1% за кожен день прострочення від суми заборгованості (а.с.22зр.).

Крім того, 19 квітня 2011 року між ОК «МЖСТ Дом» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території №184-д1, відповідно до умов якого ОК «МЖСТ Дом» зобовязувалося надавати споживачеві послуги з утримання будинку №59-д по вул. Ак. Вільямса, у м. Одесі та прибудинкової території до нього (а.с.23-24).

Пунктом 2.6 вказаного договору передбачено, що за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі 0,1% за кожен день прострочення від суми заборгованості (а.с.23зр.).

Внаслідок неналежної оплати комунальних послуг відповідачкою за період з 28 листопада 2014 року по 25 січня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 10596,90 грн., з урахуванням несплати боргу відповідачкою за послуги з опалення з 01 листопада 2014 року по 25 січня 2017 року розмірі 4342,24 грн., позивач нарахував 2075,04 грн. - інфляційних втрат, 3862,00 пені, 317,44 грн. 3 % відсотка річних (а.с.1-9).

Судом встановлено, що за період з 04 червня 2013 року по 27 березня 2015 року, відповідачка сплатила позивачу борг за житлово-комунальні послуги в розмірі 6434,60 грн., що підтверджується касовими ордерами (а.с.25-29).

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 добровільно погасила частково заборгованість за житлово-комунальні послуги, але не погасила інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості в розмірі 1954,00 грн.; пеню нараховану на суму заборгованості в розмірі 3684,50 грн. та три відсотка річних нараховані на заборгованість в розмірі 302,84 грн.

Задовольняючи позов Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ Дом» про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 порушує зобовязання щодо оплати житлово-комунальних послуг, а згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобовязані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до положень ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до вимог п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Ч.3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У частині 4 статті 319 ЦК України яка регулює правовідносини повязані зі здійсненням права власності вказується, що власність зобовязує.

Відповідно до вимог статті 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати своє майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З змісту вказаної правової позиції вбачається, що основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги».

Субєктами вказаного Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг., що відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тобто, споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що балансоутримувач має право: здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю; визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту майна; укладати договори на надання житлово-комунальних послуг; приймати рішення щодо використання коштів на виконання капітального та поточного ремонтів; здійснювати господарську діяльність у порядку, визначеному законом; звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

Разом із тим, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобовязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обовязки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 частини третьої статті 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у пункті 23 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та пункті 20 типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених статтею 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобовязань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких судовий наказ може бути видано в разі, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 про те, що суд не взяв до уваги факт того, що додана до матеріалів справи копія заяви відповідачки від 16.02.2017 року не тільки свідчить про її обізнаність щодо існування заборгованості станом на 16.02.2017 року, не приймаються судом до уваги, оскільки позивачка добровільно погасила лише частково заборгованість за житлово-комунальні послуги, однак не погасила інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості, пеню нараховану на суму заборгованості та 3% річних нарахованих на заборгованість за житлово-комунальні послуги.

Доводи про те, що позовні вимоги не обґрунтовані, що доказів про надання позивачем житлово-комунальних послуг у повному обсязі не надано, не приймаються судом до уваги, оскільки позивач на підтвердження позовних вимог надав суду копії договорів між ОК «МЖСТ Дом» та іншими підприємствами, які надають та виконують роботи щодо забезпечення споживачів послугами з опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, та копії актів виконаних робіт.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути протягом тридцяти днів з дня її проголошення оскаржена до Верховного Суду, повний текст постанови буде складено 21 грудня 2017 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець