Справа № 307/1816/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовами:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу;

ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1, до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання договору поруки припиненим;

ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_5 і ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання договорів недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2, від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_6, на рішення Тячівського районного суду від 25 жовтня 2016 року, -

встановила:

15.05.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу. У подальшому позивач уточнював позов і остаточно мотивував його наступним.

За договором від 19.12.2006 № 0 про надання споживчого кредиту Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», надав ОСОБА_1 строком по 20.12.2021 кредит у розмірі 72000 швейцарських франків зі сплатою за нього за базовою відсотковою ставкою 7,99% річних.

Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_2 і ОСОБА_5, із кожним із поручителів банк 19.12.2006 уклав окремий договір поруки (№ 0/1 і № 0/2 відповідно).

За договором факторингу від 11.06.2012 № 4 ПАТ «УкрСиббанк» (Клієнт) відступило права вимоги за кредитним договором від 19.12.2006 № 0, укладеним із ОСОБА_1, новому кредитору ТОВ «Кей-Колект» (Фактору).

Позичальник порушив свої зобов'язання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор визначив спочатку станом на 08.04.2013 у розмірі 69680,18 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ 1 швейцарський франк/8,51 грн на цю дату становило еквівалент 592960,08 грн. Заявою, що надійшла до суду 28.07.2015, позивач змінив позовні вимоги і визначив борг станом на 24.07.2015 у розмірі 81771,48 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/22,0157 грн на цю дату становить еквівалент 1800255,96 грн.

Посилаючись на ці обставини, на право вимагати дострокового повернення боргу та на положення ЦК України і умови договорів щодо солідарного обов'язку позичальника і поручителів його сплатити, позивач просив стягнути на свою користь із відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором від 19.12.2006 № 0, що виникла станом на 24.07.2015, у розмірі 81771,48 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/22,0157 грн на цю дату становить еквівалент 1800255,96 грн, а також просив покласти на відповідачів судові витрати.

24.02.2015 ОСОБА_2 пред'явила до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» позов про визнання договору поруки припиненим. Посилалася на те, що за правилами про поруку, встановленими ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а якщо цей строк не встановлений, то порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (частина 4 статті 559 ЦК України).

Відповідно до умов, визначених кредитним договором, цей договір припиняє свою дію 30.12.2021 за умови належного виконання позичальником зобов'язань за ним. Однак, позичальник припинив сплачувати платежі за договором з 21.03.2011, а з позовом про стягнення боргу кредитор звернувся до суду 08.05.2013. Ані банк, ані Фактор не пред'являли вимог, позову до поручителя у межах строку, визначеного ст. 559 ч. 4 ЦК України, тоді як цей строк є преклюзивним.

Крім того, порука припинилася й із підстав, передбачених частиною 1 статті 559 ЦК України, позаяк мало місце збільшення обсягу зобов'язань і відповідальності поручителя внаслідок укладання 30.01.2009 і 28.07.2010 додаткових угод до кредитного договору від 19.12.2006 № 0, тоді як відповідні зміни до договору поруки не вносилися.

Виходячи із наведеного, ОСОБА_2 просила визнати договір поруки від 19.12.2006 № 0/1 таким, що припинив свою дію, судові витрати просила покласти на відповідача.

12.03.2015 ОСОБА_1 пред'явив до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання договорів недійсними, який у подальшому змінював, уточнював і остаточно мотивував таким.

Кредитний договір № 0 був 19.12.2006 укладений із порушеннями вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а, отже, порушує права позичальника. Так, перед укладанням договору до споживача фінансових послуг не були доведені умови кредитування, перелік яких установлений, зокрема, ст. 11 п. 2 указаного Закону. Умови договору є несправедливими, незбалансованими і порушують законні інтереси позичальника, надають невиправдані переваги кредитору, зокрема, щодо покладання на позичальника відповідальності за порушення умов договору, регулювання відсоткової ставки, можливості дострокового стягнення кредиту, відступлення прав за договором третій особі тощо. Внаслідок укладання договору на таких умовах були незаконно обмежені цивільні права позичальника, зокрема, щодо поручительства, страхування, захисту персональних даних. Цей правочин є недійсним в силу вимог ст. 230 ч. 1 ЦК України (введення в оману) і є нікчемним в силу вимог ст. 228 ч. 1 ЦК України (порушує публічний порядок). Сам по собі факт укладання договору не свідчить про відсутність порушення прав споживача, який є умовно «слабшою» стороною договору.

Недійсним є і договір факторингу, оскільки ТОВ «Кей-Колект» є колекторською компанією, а не фінансовою установою, не має ліцензій на здійснення банківських, кредитних і валютних операцій, тому не може виступати Фактором та здійснювати операції з іноземною валютою. Крім того, договір факторингу із цією компанією не міг мати місця й через те, що такі операції не поширюються на фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання.

Преюдиційним судовим рішенням встановлено порушення п. 153.5. ст. 153. ПК України при передачі боргових зобов'язань за оспореним договором факторингу, за яким банк вчиняв операцію зі своїми активами і продаж цих активів ТОВ «Кей-Колект» вчинив не на конкурентній основі та пов'язаній особі. Отже, договір факторингу не відповідає вимогам ст.ст. 203, 509, 1077 ЦК України, нормам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», іншим нормам законодавства, принципам добросовісності та справедливості.

З огляду на ці обставини, ОСОБА_1 остаточно просив визнати недійсними кредитний договір № 0 був 19.12.2006, укладений ним із АКІБ «УкрСиббанк», і договір факторингу від 11.06.2012 № 4, укладений ПАТ «УкрСиббанк» із ТОВ «Кей-Колект» у частині передачі боргу за кредитним договором від 19.12.2006 № 0.

Ухвалою Тячівського районного суду від 26.05.2015 зазначені позови об'єднані в одне провадження. Рішенням Тячівського районного суду від 25.10.2016 у задоволенні всіх трьох позовів відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 і ОСОБА_2, від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_6, просять:

скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим і в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» про визнання правочинів недійсними;

ухвалити нове рішення, яким відповідні вимоги задовольнити: визнати зобов'язання за договором поруки від 19.12.2006 № 0/1 такими, що припинили свою дію; визнати недійсними кредитний договір № 0 був 19.12.2006, укладений ним із АКІБ «УкрСиббанк», і договір факторингу від 11.06.2012 № 4, укладений ПАТ «УкрСиббанк» із ТОВ «Кей-Колект» у частині передачі боргу за кредитним договором від 19.12.2006 № 0.

В обґрунтування скарги покладені загалом ті самі доводи, якими мотивувалися відповідні позови. Крім того, вказують на укладання, на їх думку, удаваного договору факторингу, дійсною метою якого було надання колекторських послуг.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржувалося.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухваленого щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2, у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в неоскарженій частині і бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 6, 11-14, 202-204, 215, 216, 217, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 553, 554, 572, 574, 622-629, 638, 641, 642, 649, 651-653, 1050, 1054 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів):

пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору; пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття; відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною; якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом;

розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору, вирішуються судом;

сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди;

цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки;

особа відповідальна за порушення зобов'язання; виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (іпотекою), порукою, неустойкою (штрафом, пенею); позичальник зобов'язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати з боржника і поручителя, які відповідають перед ним як солідарні боржники, стягнення боргу, за відповідних умов - достроково, а також сплати неустойки; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник;

за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається;

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правомірність правочину презюмується, договір є обов'язковим для виконання сторонами;

підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України; недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За приписами Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ):

перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;

у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону (ст. 11 ч. 2);

у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством;

у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках; про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни; без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною (ст. 11 ч. 4);

споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору; інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (ст. 15 ч. 1);

умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ст. 18 ч.ч. 2, 5);

нечесною є підприємницька практика, якщо спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ст. 19 ч. 2);

права споживача вважаються порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином (ст. 21).

Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок обґрунтування пред'явленого позову та його доказування лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Встановлено, що 05.12.2006 ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_2 спільною заявою звернулися до АКІБ «УкрСиббанк» по кредит у розмірі 72000,00 швейцарських франків із відсотковою ставкою за користування ним у розмірі 7,99% річних і строком на 180 місяців (а.с. 36-39 т. 1). У заяві окрім основних параметрів проханого кредиту наведені детальні дані щодо позичальника, поручителів, майнового та фінансового стану відповідних осіб, а також застереження щодо повної обізнаності заявників із можливістю дострокової вимоги банком повернення кредиту у разі порушення зобов'язань позичальником, забезпечення кредиту, можливістю звернення стягнення на заставлене майно, відступлення прав вимоги банком за договором тощо.

19.12.2006 АКІБ «УкрСиббанк» уклав із позичальником ОСОБА_1 договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с. 20-26 т. 1), за умовами якого надав іпотечний кредит у розмірі 72000,00 швейцарських франків зі строком їх повернення не пізніше 20.12.2021 і зі сплатою за кредит відсотків за базовою ставкою 7,99% річних, які нараховуються щомісяця на залишок кредиту, який ще не повернений позичальником, сторонами був погоджений графік погашення кредиту (п.п. 1.1.-1.4. та інші положення договору).

Сторони гарантували, серед іншого, що банк має всі необхідні для видачі та обслуговування кредиту ліцензії і дозволи НБУ; позичальник здатен виконувати умови договору, який не суперечить будь-яким договірним обмеження, що є обов'язковими для позичальника, він володіє всіма необхідними для оформлення договору документами, відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання, позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується із ними (п.п. 8.1., 8.2. договору).

Підписання договору позичальник надав згоду на збирання та використання установленим порядком інформації про нього (персональних даних), передачу кредитором прав за договором третій особі без отримання на те додаткової згоди позичальника; підписання договору позичальник засвідчив, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписання договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п.п. 9.11., 9.12., 9.13. договору).

30.01.2009 АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 уклали три додаткові угоди (дві угоди під № 1 і одна угода під № 2) до кредитного договору від 19.12.2006 № 0 (а.с. 27-29 т. 1), якими:

змінили схему погашення кредиту, запровадивши щомісячний ануїтетний платіж у розмірі 820,00 швейцарських франків, схему нарахування відсотків за кредитом із урахуванням моменту внесення щомісячного ануїтетного платежу; перенесли строки сплати відсотків, нарахованих у періодах з 10 по 30.11.2008, з 10 по 31.12.2008 і з 01 по 29.01.2009 на періоди, відповідно, з 01 по 10.12.2013, з 01 по 10.01.2014, з 01 по 10.02.2011; змінили строк дії кредитного договору, визначивши кінцеву дату повернення кредиту 20.12.2031; уточнили у зв'язку зі зміною схеми погашення кредиту та перенесенням відповідних платежів умови дострокового погашення боргу позичальником та умови вимоги кредитора про дострокове повернення боргу.

28.07.2010 ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 5 до кредитного договору від 19.12.2006 № 0 (а.с. 30 т. 1), якою: визначили, що з 28.07.2010 встановлюється відсоткова ставка за кредитом у розмірі 7,99% річних у швейцарських франках, якщо після підписання цієї додаткової угоди не буде встановлена інша процентна ставка згідно умов договору; змінили розмір ануїтетного платежу на 510,00 швейцарських франків; встановили, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється відсоткова ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату такого прострочення, такий розмір відсоткової ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу.

На забезпечення виконання своїх зобов'язань на кредитним договором ОСОБА_1 за договором іпотеки, укладеним із АКІБ «УкрСиббанк» 10.12.2009 і посвідченим цього дня приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 5459, передав банку в іпотеку належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 12-15 т. 1).

Виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_1 було забезпечено порукою ОСОБА_2 і ОСОБА_5, із кожним із поручителів банк 19.12.2006 уклав окремий договір поруки (№ 0/1 (а.с. 16 т. 1) і № 0/2 (а.с. 18 т. 1) відповідно). За умовами договорів, кожен із поручителів поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором і зобов'язався солідарно із ним відповідати перед кредитором у повному обсязі за порушення (невиконання) зобов'язань боржником, сплативши заборговане (зокрема, п.п. 1.1.-1.4., 2.2., 2.3. договорів поруки). Сторони договорів не передбачили в них відмінного від установленого законом строку дії поруки, умовами договорів не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

З розрахунків заборгованості за кредитним договором, складених станом на 08.04.2013 (заборгованість визначалася в розмірі 69680,18 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ 1 швейцарський франк/8,51 грн на цю дату було еквівалентно 592960,08 грн) і на 24.07.2015 (заборгованість визначалася в доларах США в розмірі 81771,48 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/22,0157 грн на цю дату було еквівалентно 1800255,96 грн), убачається, що з моменту отримання кредиту і до червня 2013 року позичальник ОСОБА_1 тією чи іншою мірою виконував свої зобов'язання за договором, останній за часом платіж на погашення заборгованості за кредитом зафіксований 21.03.2011, а на погашення заборгованості за відсотками - 21.06.2013 (а.с. 7-11 т. 1, а.с. 92-95 т. 2).

11.06.2012 ПАТ «УкрСиббанк» (Клієнт) уклало з ТОВ «Кей-Колект» (Фактором) договір факторингу № 4, за яким відступило права вимоги за кредитним договором від 19.12.2006 № 0, укладеним із ОСОБА_1, новому кредитору ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 41-45 т. 1). Заміна кредитора, що відбулася у вищезгаданому кредитному зобов'язанні, урегульована положеннями ст. 512 ч. 1 п. 1, ст.ст. 513, 514, 516, 1077 ЦК України.

15.05.2013 ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу, що виник із кредитного договору від 19.12.2006 № 0 (а.с. 2-46 т. 1). ОСОБА_1 пред'явив до ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» позов про визнання указаного кредитного договору недійсним 12.03.2015, тобто, майже через два роки після пред'явлення новим кредитором позову про стягнення боргу і після здійснення останньої за часом сплати за кредитним зобов'язанням і більш ніж через вісім років з дня укладання кредитного договору.

Таким чином, ініціатором укладання кредитного договору був ОСОБА_1, який діючи вільно здійснив відповідне волевиявлення, внаслідок чого реалізував свої цивільні права та набув цивільних обов'язків. До моменту укладання договору позичальник мав інформацію щодо умов кредитування. Поза тим, із моменту звернення позивача по кредит і до моменту укладання договору пройшло 14 днів, протягом яких позивач мав можливість, якщо в цьому була потреба, додатково узгоджувати умови кредитування, висувати свої заперечення, пропозиції щодо них, врегульовувати переддоговірний спір, якщо такий мав місце, і т.ін.

Тож позичальник отримав кредит на тих умовах, на яких сам просив його видати, та забезпечив кредит, зокрема, іпотекою власного майна. Про свою неспроможність виконувати зобов'язання за договором, якщо така мала місце на час отримання кредиту, позичальник кредитора не повідомляв, хоча, саме він повинен був у відповідному випадку це зробити. Докази про будь-які застереження позичальника щодо умов договору у справі відсутні, позичальник не повідомляв кредитора про несправедливість умов договору і т.ін. Небажання боржника нести ризики, пов'язані із укладанням кредитного договору, відповідати за порушення умов договору не можуть бути підставами для порушення законних прав кредитора. Сторони на власний розсуд, у належній формі, вільно узгодили всі істотні умови договору, що його було укладено на умовах, із якими позичальник був обізнаний заздалегідь і заперечень щодо яких не мав.

Наявність підстав для визнання правочину недійсним, передбачених ст. 230 ч. 1 ЦК України, ст. 19 ч. 1 Закону № 1023-ХІІ, означає здійснення правочину позичальником за обставин, коли його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (ст. 203 ч. 3 ЦК України). Ці вади волі, що виникли внаслідок: обману, коли одна сторона правочину навмисно вводить іншу сторону в оману, заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; уведення в оману внаслідок ненадання під час пропонування продукції споживачу або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, як на це посилається в заяві позивач, означають, що особа вчиняє правочин добровільно, маючи на меті відповідний результат, проте - хибно оцінюючи дійсні обставини, при цьому, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Підстави недійсності правочину, обставини, на які посилався позивач, у тому числі, наявність у відповідача умислу на вчинення недобросовісних дій (обману, уведення споживача в оману, якщо йдеться про такі дії), який є обов'язковою ознакою відповідного цивільного правопорушення, слід належно доводити, втім, таких доказів у справі немає.

Вад волі позичальника при укладанні кредитного договору не встановлено, доказів про такі ним не надано. Позичальник не мав ніяких заперечень щодо договору, виконував його, повною мірою та неодноразово скористався своїми правами і можливостями для зміни умов кредитування, чим визнав свій обов'язок та підтвердив повну обізнаність із умовами кредитування, наслідками укладання договору, цілковите усвідомлення та розуміння характеру і змісту кредитних відносин, умов договору, у формулюванні яких він взяв безпосередню участь. Підписанням договору позичальник підтвердив факт доведення до нього інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону № 1023-ХІІ, про що договір містить спеціальне застереження. На час укладання договору законодавство не передбачало конкретного порядку доведення до позичальника відповідної інформації, обов'язку позичальника засвідчувати своїм підписом певний текст, тому підтвердження позичальником факту отримання від кредитодавця відповідного інформаційного листа чи пам'ятки узгоджується із вимогами закону. До суду боржник звернувся через тривалий час після укладання договору та після пред'явлення до нього позову про стягнення боргу, що вказує на невідповідність у дійсності підстав, наведених у заяві, реальним підставам і мотивам, через які він по суті поставив неприйнятну вимогу про фактичну односторонню, всупереч нормам ст. 525 ЦК України, відмову від зобов'язання на своїх умовах, без урахування дійсних обставин і законних прав та інтересів кредитора. Ці обставини вже самі по собі вказують на фактичну відсутність підстав для позову, що наводилися в заяві.

Доводи сторони щодо нікчемності кредитного договору як такого, що порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), безпідставні, оскільки у справі відсутні будь-які дані та належні і допустимі докази про те, що правочин був спрямований на порушення конституційних прав і свобод позичальника як людини і громадянина.

Стосовно конкретних умов договору, на які посилався позивач у заяві як на несправедливі і такі, що створюють істотний дисбаланс у правах і обов'язках на шкоду споживачеві, то позивачем не доведено, а у справі - не встановлено наявності таких несправедливих умов і дисбалансу, заподіяння кредитором будь-якої шкоди позичальнику, відповідні доводи сторони є надуманими, маніпулятивними та не відповідають дійсним змісту волевиявлення сторін і умов договору. Так, установлена п. 1.3.1. договору базова відсоткова ставка у 7,99% річних не змінювалася, а зміни ставки, що відбувалися, мали місце внаслідок істотних порушень зобов'язання позичальником відповідно до п. 9.2., інших умов договору та ст. 651 ч. 1 ЦК України, що узгоджується й із абз. 4 ч. 4 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ. Понад те, сторони неодноразово змінювали умови кредитування. Положення п.п. 4.5., 4.6., 4.8., 5.3., 8.1., 9.11., 9.12., 9.13. договору в контексті певних умов щодо розпорядження майном, переданим у заставу на забезпечення виконання зобов'язань позичальником, його страхування, обмеження права позичальника поручатися за інших осіб без згоди кредитора, відповідальності за порушення відповідних зобов'язань і прав та обов'язків сторін щодо дострокового повернення кредиту, права кредитодавця передати права за договором третій особі, права одержувати інформацію про фінансове становище позичальника від третіх осіб, обізнаності позичальника з умовами кредитування тощо узгоджуються з вимогами закону.

У контексті спору та з урахуванням встановленого, міркування сторони про відсутність визначення в договорі його ціни (ст. 632 ЦК України) необґрунтовані, позаяк базові параметри договору (сума кредиту та базова відсоткова ставка) договором визначені, а інші елементи, зокрема, фактичний розмір відсотків, які належить сплатити, є змінними величинами, що залежать передусім від виконання своїх зобов'язань позичальником. Крім того, умови договору за взаємною згодою сторін неодноразово істотно змінювалися вже після його укладання. З урахуванням характеру спірних правовідносин поняття загальної вартості кредиту, факт доведення якої до позичальника на момент укладання договору ним не спростований, не є тотожним поняттю ціни договору.

У кредитних правовідносинах кредитор, який надав кошти у значному розмірі та на тривалий час, діяв добросовісно і виконав своє зобов'язання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобов'язання протягом цього тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації. Відповідні обмеження та умови є обґрунтованими та зрозумілими, оскільки банк управі вимагати від позичальника таких поведінки і дій, які б забезпечували виконання тим умов договору, повернення коштів та сплату відсотків. Кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов'язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час.

Зазначене узгоджується й зі змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-40цс13 (постанова від 11.09.2013), відповідно до якої для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві, для відступу від якої апеляційний суд підстав не вбачає (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України). У належний процесуальний спосіб позивачем наявність відповідних обставин не доведено.

Отже, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення необґрунтованої та недоведеної вимоги позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 19.12.2006 № 0.

ТОВ «Кей-Колект» () зареєстроване як юридична особа 26.10.2011, видами його діяльності є, зокрема, фінансовий лізинг, інші види кредитування, надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг (а.с. 135-144 т. 2 та ін.). Із загальнодоступної за посиланням http://kis.nfp.gov.ua в мережі Internet інформації з Комплексної інформаційної системи Держфінпослуг убачається, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою компанією, внесена 26.10.2011 до Державного реєстру фінансових установ і надає послуги факторингу. Тобто, на час укладання оспореного договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» відповідно до положень ст. 1 ч. 1 п.п. 1, 5, ст. 4 ч. 1 п. 11, ст. 5, ст. 20 ч. 1 п. 1, ст. 28 ч. 1 п. 2, ст. 34 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 2664-III) мала статус фінансової компанії, яка надає послуги факторингу, на що ліцензія не потребується, цей статус не змінився на час розгляду справи судом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника); клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором; зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (ст. 1077 ЦК України). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України).

Ані норми ЦК України, ані норми Закону № 2664-III не містять заборони та/або обмежень стосовно можливості укладання договору факторингу (зокрема, зі спеціалізованою фінансовою компанією), за яким відступається право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним банком із фізичною особою. Наявність у банку права здійснювати факторингові операції як такого не виключає можливості банку у процесі здійснення його господарської діяльності виступати й клієнтом у факторингових операціях, як це помилково заперечується ОСОБА_1 Твердження ОСОБА_1 про те, що зазначений вище договір факторингу не міг бути укладений, оскільки такі операції не поширюються на фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання, ґрунтується на неправильному тлумаченні змісту Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231 (реєстрація в Мінюсті України від 23.04.2009 за № 373/16389), яким набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, було указаною Державною комісією на виконання своїх повноважень віднесено до фінансової послуги факторингу. Тобто, розпорядженням, яким конкретизуються відповідні поняття та операції, таку операцію з фінансовими активами було віднесено до фінансової послуги факторингу додатково до тих операцій, які відносилися до цієї послуги раніше.

Укладання між двома резидентами України договору факторингу, про який ідеться, саме по собі не є валютною операцією в розумінні ст. 1 п. 2 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Ця обставина випливає також і зі змісту постанови Вищого адміністративного суду України від 30.09.2015 у справі № К/800/64407/13, на яку на підтвердження своїх доводів щодо укладання оспореного договору факторингу посилається ОСОБА_1 Тому до відступлення права вимоги за правилами договору факторингу і власне до указаного договору не має стосунку Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затверджене постановою Правління Національного банку України від 09.08.2002 № 297 (реєстрація в Мінюсті України від 29.08.2002 за № 712/7000), на яке у контексті незаконності договору вказує сторона. Питання щодо розрахунків за кредитним договором між новим кредитором і боржником як такі знаходяться за межами обставин, які наразі мають значення для перевірки доводів позову і апеляції щодо недійсності договору факторингу із відповідної підстави, а постанова Вищого адміністративного суду України від 09.07.2013 у справі № 2а-8122/12/2670, що нею сторона оперує як обґрунтуванням незаконності валютної операції, по-перше, стосується справи, в якій встановлені інші обставини аніж у справі, що розглядається, по-друге, не належить до таких, які підлягають обов'язковому врахуванню в даному спорі про право цивільне.

Стверджуючи про укладання договору факторингу із порушенням вимог закону, ОСОБА_1 вказував також на обставини, встановлені постановою Вищого адміністративного суду України від 30.09.2015 у справі № К/800/64407/13, а саме на те, що продаж ПАТ «УкрСиббанк» активів ТОВ «Кей-Колект» був проведений не на конкурентній основі та пов'язаній особі, із порушенням вимог підпункту 153.2.6 пункту 153.2 статті 153 ПК України та інших норм цього Кодексу. Такі доводи необґрунтовані та не можуть братися до уваги в справі, що розглядається.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Справа адміністративної юрисдикції, на яку вказує сторона, стосувалася відображення в податковому обліку, податковій звітності та у відповідних розрахунках між контрагентами і бюджетом грошових коштів у зв'язку з операціями із продажу активів банком факторинговій компанії. Договір факторингу від 11.06.2012 № 4 не визнавався вищевказаним судовим рішенням недійсним, а певні порушення податкового законодавства, що були встановлені у зв'язку з неврахуванням, зокрема, особливостей правового статусу контрагентів, не можуть слугувати підставами для задоволення пред'явленої саме боржником ОСОБА_1 вимоги про визнання договору факторингу недійсним. Такі обставини не стосуються власне факту укладання договору, правомірність якого презюмується, є похідними від цього факту, і не можуть кваліфікуватися як такі, що підлягають врахуванню в порядку ст. 61 ч. 3 ЦПК України, і як такі, що порушують права боржника ОСОБА_1, який, відповідно, не має права вимоги про визнання договору недійсним із наведених підстав.

Договір факторингу, який є предметом спору, потяг обумовлені ним наслідки і не містить ознак удаваного правочину (ст. 203 ч. 5, ст. 235 ЦК України). Обставини, що в цьому контексті підлягають доказуванню (вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відповідний намір сторін тощо), не були доведені і не були встановлені, натомість встановлені дійсні обставини справи спростовують такі доводи сторони.

За таких умов, для визнання недійсним договору факторингу від 11.06.2012 № 4 у частині передачі боргу за кредитним договором від 19.12.2006 № 0 за пред'явленою ОСОБА_1 вимогою у місцевого суду передбачених законом підстав теж не було.

ОСОБА_2 пред'явила до ПАТ «УкрСиббанк» позов, яким просила визнати договір поруки від 19.12.2006 № 0/1 таким, що припинив свою дію. Боржник ОСОБА_1 у цьому позові виступає третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, а ТОВ «Кей-Колект» - третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Договір поруки від 19.12.28000/1, що був укладений банком із поручителем ОСОБА_2, містив умову, відповідно до якої кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя; під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до кредитного договору (шляхом проставлення підпису…) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін (п. 2.1.).

30.01.2009 сторони договору поруки уклали додаткову угоду № 1 до нього (а.с. 17 т. 1), якою у зв'язку зі змінами умов кредитування згідно із додатковою угодою № 1, укладеною 30.01.2009 банком із позичальником, відповідним чином змінили умови поруки. Окрім цього, пунктом 2 додаткової угоди сторони визначили, що поручитель зобов'язується відповідати за виконання боржником як наявних зобов'язань за кредитним договором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, а у випадку зміни в подальшому умов кредитного договору поручитель підписанням цієї додаткової угоди підтверджує свою згоду на здійснення таких змін у майбутньому, сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту додаткової угоди, не потребують додаткового укладання сторонами угод щодо внесення змін.

Інших угод із поручителем ОСОБА_2 у справі немає.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

У справі за позовом поручителя ОСОБА_2 (сторони правочину) про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, відповідачем є передусім інша сторона правочину (кредитор). З огляду на характер правовідносин, урегульованих § 3 Глави 49 та іншими нормами ЦК України, за загальним правилом поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, тому питання про припинення договору поруки (формулювання позовної заяви) чи про визнання зобов'язань за договором поруки такими, що припинили свою дію (формулювання апеляційної скарги) безпосередньо стосується цивільних прав і обов'язків позичальника за кредитним договором, останній залежно від підстав і предмету відповідного позову теж може виступати відповідачем.

Внаслідок укладання між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» договору факторингу від 11.06.2012 № 4 права кредитора за як за кредитним договором, так і за забезпечувальним договором поруки установленим порядком перейшли у обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, до нового кредитора - ТОВ «Кей-Колект». ПАТ «УкрСиббанк» є первісним кредитором по відношенню до ТОВ «Кей-Колект» і відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ст. 519 ЦК України). Тож належним відповідачем за пред'явленою поручителем ОСОБА_2 вимогою є ТОВ «Кей-Колект» (новий кредитор), а не ПАТ «УкрСиббанк» (первісний кредитор), яке, за наявності для того підстав, може брати участь у справі за таким позовом у порядку, передбаченому ст. 35 ЦПК України.

Саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, пред'явити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо цивільних прав і обов'язків, які виникли з договору поруки, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач - передусім кредитор як сторона кредитного і забезпечувального правочинів. Оскільки комплекс процесуальних прав і обов'язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову.

Поручитель ОСОБА_2 пред'явила позов до неналежного відповідача, вищенаведені обставини виключали можливість його задоволення незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався. Питання обґрунтованості цього позову по суті, належності обраного позивачем способу захисту порушеного права відповідно до формулювання позовної вимоги, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, зокрема, щодо припинення поруки з підстав, передбачених ст. 559 ч. 1 ЦК України - зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності та/або ст. 559 ч. 4 ЦК України - непред'явлення кредитором протягом установленого строку вимоги до поручителя (з урахуванням також обставин, пов'язаних із визначенням кредитором строку повного виконання основного зобов'язання), інші обставини наразі значення не мають.

Виходячи з наведеного, позов ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, не підлягав задоволенню.

Суд першої інстанції не встановив із належною повнотою обставини справи в частині, яка є предметом апеляційної перевірки, та неналежно вмотивував своє рішення в цій частині. Водночас саме по собі рішення суду про відмову у відповідних позовах правильне по суті, оскільки для задоволення вимог позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 суд передбачених законом підстав не мав. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію ОСОБА_1 і ОСОБА_2 слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2, від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_6 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 25 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді