смт.Короп 04 квітня 2017 року
Коропський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді Грушко О.П.
при секретарі - Хілько Н.В.
з участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна лізингова компанія «Люкскар» про захист прав споживачів, визнання угоди недійсною та стягнення коштів, -
Представник відповідача в судове засідання повторно не з»явився, про причини неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача суд розглядає дану справу у заочному порядку на підставі ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши учасників, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
19.02.2017 року позивач направив відповідачеві листа з вимогою розірвати Договір.
Товаром, згідно п. 3.1 Договору виступає автомобіль Cheri Taggo 1.8 Comfort. Вартість предмета ревардинга згідно додатку № 2 до Договору складаєу 187000 грн.
Відповідно до п. 2.1 Договору Постачальник (відповідач) зобов»язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно (Товар), а Отримувач (позивач) зобов»язується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору.
Згідно п. 3.3 Договору товар є власністю постачальника до моменту переоформлення права власності на Отримувача.
Відповідно до п. 5.1, 5.2 Договору товар передається в користування Отримувачеві протягом строку, який становить не більше 150 робочих днів з моменту сплати отримувачем на рахунок Постачальника Першого Ревардингового Платежу за передачу товару. Отримувач має право сплачувати Перший Ревардинговий Платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання Договору. Перший Ревардинговий Платіж може бути сплачено у повному обсязі достроково 12 місяців лише за письмовою згодою сторін. За дострокову сплату Першого Ревардингового Платежу без письмової згоди сторін нараховується штраф у розміні 30% від вартості Товару.
Згідно п. 12.11 у випадку розірвання даного Договору Отримувачем до підписання акта приймання-передачі Товару, постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Першого Ревардингового Платежу. В такому випадку вартість фінансування даного Договору Отримувачу не повертається.
Відповідно до розділу І Договору: Ревардинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору Ревардингу.
Однак, діючим цивільним законодавством не врегульовано правовідносини, що виникають з договору ревардингу. Тому суд, на підставі ст. 8 ЦК України, при вирішенні даної справи керується правовими нормами ЦК України, інших актів законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (застосовує аналогію закону). Як вбачається з положень оскаржуваного Договору, він містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу.
Про це свідчить і сам Договір, у п. 8.13 якого вказано, що Постачальник здійснює лізингову діяльність.
Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Пунктом 3.6 Договору передбачено, що постачальник не відповідає перед Отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
В той же час, Договір не містить вказівки яка саме особа є продавцем та де вона знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.
Зазначені умови спірного Договору суперечать вимогам ч. 1 ст.808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином у вказаному договорі суттєво обмежені права позивача по відношенню до Постачальника у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених договором та законом. Звужені обов'язки постачальника, які передбачені ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, оскільки за даним Договором лише п.4.1.1. передбачено єдиний обов'язок постачальника передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому цим договором (передати у власність обов'язок відсутній), повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника.
Положеннями розділу 12 Договору встановлено жорстку односторонню відповідальність Одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист пав споживачів».
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
У постанові від 16 грудня 2015 року (№ 6-2766цс15) Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій і залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги та визнано недійсним договір фінансового лізингу й стягнуто з відповідача на користь позивача авансовий платіж, виходив з того, що згідно із частиною другою статті 18 Закон № 1023-XII умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Аналіз змісту спірного Договору показує, що в ньому суттжєво обмежені, (а деякі взагалі виключені) права Одержувача Товару як споживача відносно Постачальника у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.6. договору); значно звужені обов'язки Постачальника, який в данному договорі виступає лізингодавцем, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України; повністю виключена відповідальність Постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та передачі товару належної якості, одночасно значно розширені права постачальника.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, оскаржуваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що оспорюваний Договір нотаріально посвідчено не було. Відповідно, виходячи з положень частини першої статті 220 ЦК України у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15.
На підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для визнання договору недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 216, 220, 806, 808 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 224, 218 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити.
Рішення суду виготовлено в повному обсязі 07 квітня 2017 року.

Суддя: Грушко О. П.