Провадження №2/263/651/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 квітня 2017 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Єрмоленка Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Маріупольська міська рада, про визнання біржового контракту дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати біржовий контракт від 14 березня 2002 року № 12009 (договір купівлі-продажу) будинку № 9 по вул. Івана Франка (колишня Фрунзе) у м. Маріуполь, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним; визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння № 9 по вул. Івана Франка у м. Маріуполь.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 14 березня 2002 року він придбав у власність за біржовим контрактом № 12009 (договір купівлі-продажу), укладеним на Маріупольській універсальній товарній біржі ім. П.Ф. Дейнеги, у ОСОБА_2 домоволодіння № 9 по вул. Івана Франка (колишня назва Фрунзе) у м. Маріуполі. 18 березня 2002 року він звернувся до Маріупольського бюро технічної інвентаризації (далі Маріупольське БТІ) з метою провести реєстрацію на своє імя придбаного ним будинку. У БТІ проведено реєстрацію та видано реєстраційне посвідчення, відповідно до якого власником будинку у цілому є позивач. На теперішній час позивач має намір на свій розсуд розпорядитися належним йому майном, однак документи на будинок були втрачені, у звязку з чим він звернувся до приватного нотаріуса. Приватним нотаріусом здійснено запит до Маріупольського БТІ з метою підтвердження реєстрація права власності ОСОБА_1, оскільки такі відомості у Реєстрі прав власності відсутні. На запит приватного нотаріуса Маріупольське БТІ повідомлено, що власником указаного будинку є ОСОБА_1 Також Маріупольським БТІ виготовлений новий технічний паспорт на домоволодіння та представлена фотокопія біржового контракту, наявного у матеріалах інвентаризаційної справи. Після отримання відповіді з БТІ нотаріусом розяснено позивачу, що для оформлення будь-якого договору відчуження необхідно оригінал документа про право власності, за його відсутності оформити договір на представляється можливим. На момент укладення біржового контракту позивач був неповнолітнім. У звязку з чим його підписано з дозволу матері ОСОБА_3 На час укладення біржового контракту позивач не мав жодної уяви, що такий підлягає нотаріальному посвідченню.

Посилаючись на те, що всі умови у вказаному договорі між покупцем та продавцем виконані у повному обсязі, ОСОБА_1 зі своєї сторони передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 19 150 грн, а ОСОБА_2, у свою чергу передала йому у власність домоволодіння, розташоване по вул. Івана Франка (Фрунзе), 9 у м. Маріуполь, іншого способу захисту не існує, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 до судового засідання на зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, у разі відсутності у судовому засідання відповідачів, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач повторно у судове засідання не зявилася з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Третя особа до судового засідання свого представника не направила, про причини неявки суд не повідомила.

Суд вважає, що причини неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, не є поважними, у звязку з чим зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 10, 212-214 ЦПК України суд виходить з такого.

Судом установлено, що згідно з фотокопією біржового контракту (договору купівлі-продажу) Маріупольської універсальної товарної біржі ім. П.Ф. Дейнеги від 14 березня 2003 року № 12009, укладеного між ОСОБА_2 та брокером брокерської контори № 007 ОСОБА_5, діючої на підставі договору доручення від 14 березня 2002 року від імені ОСОБА_1, продавець ОСОБА_2 на біржових торгах продала та зобовязалася передати у власність (повне господарське володіння), а покупець ОСОБА_1 придбав та зобовязується уплатити і прийняти у власність житловий будинок літ. А-1 зі всіма будовами та спорудами, житловою площею 51,30 кв. м, що складає цілу ідеальну частину, розташований на земельній ділянці 458 кв. м, за адресою: вул. Фрунзе, 9, м. Маріуполь (а. с. 5).

Згідно з реєстраційним посвідченням Маріупольського БТІ від 18 березня 2002 року, житловий будинок по вул. Фрунзе, 9, м. Маріуполь в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі біржового контракту від 14 березня 2002 року № 12009 за реєстровим № 4140 (а. с. 6).

Згідно з листом Маріупольського БТІ від 15 грудня 2016 року № 805/01-16 приватному нотаріусу ОСОБА_6 повідомлено, що на імя ОСОБА_1 на підставі біржового контракту від 14 березня 2002 року № 12009 зареєстровано домоволодіння по вул. Фрунзе, 9 м. Маріуполь (а. с. 7).

Також до матеріалів справи долучено технічний паспорт на домоволодіння по вул. Івана Франка (Фрунзе), 9, м. Маріуполь із планом земельної ділянки, виготовлений на імя ОСОБА_1

Згідно із Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, за параметрами запиту про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на будинок № 9 по вул. Фрунзе у м. Маріуполь Донецької області відомості відсутні.

Вирішуючи питання про визнання дійсним біржового контракту, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно з пунктом 4 статті 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК Української РСР 1963 року).

Відповідно до частини 1 статті 45, ст. 47 ЦК Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у Виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», зі змінами та доповненнями, розяснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах).

З огляду на викладене, з метою недопущення неправильного визнання дійсною угоди на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР, суд виходить з того, що договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, у разі недотримання таких вимог, у тому числі при придбані на біржових торгах, такий в силу закону є недійсним, тому не може бути визнаним дійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР.

У той же час, відповідно до п. 8 фотокопії біржового контракту цей договір підлягає реєстрації у бюро технічної інвентаризації або виконавчому комітеті міської ради за місцем розташування предмета договору.

Згідно із ст. 55 Закону України «Про нотаріат», в редакції на момент укладення біржового контракту, нотаріуси посвідчують угоди про відчуження майна, яке підлягає реєстрації, лише за умови подання власником майна правовстановлювального документа на майно, що відчужується. Зазначена вимога випливає з положень ст. 41 Конституції України .

У випадку реалізації нерухомого майна через товарну біржу податковим органом, якщо покупцем виступає фізична особа, з урахуванням того, що угода за загальним правилом повинна бути укладена у письмовій нотаріальній формі, тому, ураховуючи вищенаведене, реєстрацію права власності на нерухоме майно, в тому числі набуте на підставі угод, укладених на біржі, слід проводити виходячи з такого: якщо для відповідної угоди законодавством передбачена обовязкова нотаріальна форма, потрібно керуватися положеннями п. 1 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна (додаток 1 до Тимчасового положення); у тому разі, коли нотаріальне посвідчення не є обовязковим, потрібно керуватися положеннями п. 9 зазначеного Переліку.

Отже, БТІ не повинні відмовляти в проведенні реєстрації права власності на нерухоме майно, придбане на товарних біржах, у тому разі, якщо угоди, за якими це майно було набуте, укладені у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно з п. п. 1.1, 1.2, 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, це Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності (далі - Положення) визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності. Положення діє на всій території України і є обовязковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності. Реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.

Подання документів на реєстрацію права врегульовано у 2 розділі Положення, прийняття рішення реєстратором врегульовано у розділі 3 Положення.

Додатком 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно визначено перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна.

Отже указаним Положенням врегульовувалося питання проведення державної реєстрації права власності у разі відчуження обєкта нерухомості.

Правилами державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України від 19 січня 1996 року за № 31/1056 передбачено, що реєстраційне посвідчення видається, якщо на правовстановлюючому документі не має місця для реєстраційного напису, яке є невідємною частиною правовстановлюючого документу (додаток 6).

Правовстановлюючим документом у такому випадку є біржовий контракт, який за доводами позивача ним втрачений.

У той же час, Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, з інших випадках, встановлених законом.

Підстави для держаної реєстрації прав та їх обтяжень передбачені у ст. 19 цього Закону, де, зокрема, передбачено таку підстав, як договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку.

Позивачем, як підставу для задоволення вимог про визнання права власності, наведено втрату правовстановлювального документу.

Згідно зі ст. 149 ЦК Української РСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

Також, положеннями ст. 392 ЦК України 2003 року передбачено право власника майна предявити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки спір з приводу захисту права власності у звязку із втратою правовстановлюючого документа виник на теперішній час, то застосуванню підлягають положення ст. 392 ЦК України 2003 року.

Отже, право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Позивачем за таким позовом є власник нерухомого майна, у володінні якого воно знаходиться та права якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобовязальних або інших відносинах з приводу спірного майна. Відповідачем може бути будь-яка особа, яка не визнає або оспорює право власності позивача на це майно.

За змістом ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

З огляду на наведені норми матеріального права, враховуючи, що позивачем втрачено правовствнолюючий документ (біржовий контракт) на спірний житловий будинок, Маріупольським БТІ видано позивачу реєстраційне посвідчення, яке є невідємною частиною правовстановлюючого документа, що свідчить про передачу позивачу відповідачем розпорядчого документа та вказує на набуття ним права власності, та, відповідно, звернення позивача до БТІ із метою реєстрації його права власності, однак таку в установленому порядку не проведено, на теперішній час біржа ліквідована, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на указаний житловий будинок з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, у звязку із втратою правовстановлюючого документу.

У звязку з викладеними, суд наголошує, що у цьому випадку рішення суду є право встановлювальним документом, на підставі якого повинна бути проведена державна реєстрація права власності позивача.

Керуючись ст. ст. 45, 47, 128, 149, 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року, ст. ст. 328, 392 ЦК України 2003 року, ст. 58 «Про нотаріат», ст. ст. 18, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 197 ч.2, 212, 215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Маріупольська міська рада, про визнання біржового контракту дійсним та визнання права власності, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння № 9 по вул. Івана Франка (Фрунзе) у м. Маріуполі Донецької області, загальною площею 126,50 кв. м, житловою площею 51,30 кв. м.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Музика