АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Пащенко О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє позовних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олофінський Олег Васильович про визнання правочину недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що з 4 липня 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 3 листопада 2015 року між ними укладено нотаріально посвідчений шлюбний договір. В той же день, перед укладенням шлюбного договору, вони досягнули письмових домовленостей,які засвідчили підписами в присутності ОСОБА_5, відповідно до яких передбачено їх дії щодо розірвання шлюбу, умови переходу спільної сумісної власності до приватної власності кожного з них, умови і текст шлюбного договору.

Вважає, що пункти 2.2.1 та 2.2.2 шлюбного договору суперечать домовленостям, а відтак і волевиявленню сторін, суперечить ч. 3 ст. 203 ЦПК України,договір був укладений за кілька днів до розлучення і за основним змістом є поділом спільного сумісного майна подружжя, а отже суперечить самій сутності шлюбних договорів. Просив позовні вимоги задовольнити та визнати недійсними п.2.2.1 та ч.ч.1,2 п.2.2.2 шлюбного договору, укладеного 03.11.2015 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсними п.2.2.1 та ч.ч.1,2 п.2.2.2 шлюбного договору, укладеного 03.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Не погодившись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та доповнення до неї і, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд помилково вирішив справу на підставі положень ч. 5 ст. 93 СК України, якою передбачено, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Зазначає, що у оскаржуваному договорі відсутнє посилання щодо передачі у власність їй чи позивачу нерухомого майна, оскільки пунктами 2.2, 2.2.1, 2.2.2 сторони визначили саме правовий режим квартири та правовий режим будинку і земельної ділянки. Вказує, що суд, прийнявши рішення, фактично змінив предмет договору, змінив баланс інтересів сторін і поставив її у невигідне та гірше становище, ніж те, що існувало до укладення шлюбного договору.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки доводи апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що з липня 1998 року сторони перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2015 року.

Під час перебування у шлюбі, 03.11.2015 року сторони уклали шлюбний договір, посвідчений ПН КМНО Олофінським О.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 8191.

До укладення шлюбного договору ними були підписані письмові домовленості, відповідно до яких було погоджено порядок розподілу майна, порядок утримання дітей і участь батьків у їх вихованні.

Однією з умов письмових домовленостей було укладення шлюбного договору щодо визначення статусу майна: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 163,9 кв.м та житлового будинку АДРЕСА_2. Згідно п.5.2 договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміли природу цього договору, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладено на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; договір вчинено з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), та не приховує інший правочин .

В п.5.6 Договору зазначено, що сторонам нотаріусом роз'яснено правові наслідки укладеного правочину в тому числі статті 215-236, 319 ЦК України, статті 9, 57-74, 92- 103 СК України.

Договір сторонами власноручно підписано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини, виходив з того, що зміст укладеного між сторонами шлюбного договору суперечить встановленим ч. 5 ст. 93 СК України обмеженням щодо його укладення, оскільки за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Проте, погодитись з такими висновками суду неможливо, виходячи з наступного.

Згідно статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно статті 8 СК України,якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям,батьками та дітьми,іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом,вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України,якщо це суперечить суті сімейних відносин.

Стаття 9 СК України визначає, що подружжя, зокрема, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором) між подружжям,якщо така домовленість не суперечить вимогам цього Кодексу , іншим законам та моральним засадам суспільства.

Частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Про можливість застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

За змістом статей 9, 103 СК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог:

1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства;

2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигіднематеріальне становище порівняно іззаконодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжянерухомемайно та іншемайно, право на яке підлягає державнійреєстрації.

Зі змісту шлюбного договору вбачається, що особистою власністю позивача є житловий будинок АДРЕСА_2, а відповідачки - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 163,9 кв.м.

Зазначене майно набуте сторонами в шлюбі та є їх спільним сумісним.

У п.2.3 шлюбного договору сторонипогодили,що на зазначені в п. 2.2., п. 2.2.1., п. 2.2.2. цього договору об'єкти особистої приватної власності за будь-яких обставини не поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст. 60, 62 Сімейного кодексу України, тобто в договорі відсутнє посилання щодо передачі у власність відповідачу чи позивачу нерухомого майна. Таким чином, умови договору відповідають ч. 2 ст. 97 СК України,зокрема, п.2.2.і ч.1 п.2.2.2 положень договору не суперечить вимогам ст. 93 СК України. Доводи позивача , що оскаржувані пункти шлюбного договору не відповідають вимогам ч.5 ст.93 СК України, оскільки за умовами цього пункту фактично відбулось набуття сторонами права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації (тобто передача належної сторонам частки у спільному сумісному майні подружжя один одному), спростовуються тим, що сторони визначили правовий режим квартири, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_3, та правовий режим будинку і земельної ділянки,що зареєстровані ім'я ОСОБА_2, а не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, оскільки право власності вже було зареєстровано за кожною із сторін шлюбного договору відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і після укладання шлюбного договору проведення будь-яких реєстраційних дій не вимагалось і не вимагається, в той час як в розумінні статті 93 СК України шлюбні договори можуть бути визнані недійсними,в разі коли предметом такого договору було нерухоме майно набуте стороною до шлюбу, або отримане під час шлюбу у спадщину чи дарування.

Задовольняючи позов суд не врахував вимоги ч.4 ст.93, ч. 1 ст. 103 СК України, якою встановлено, що шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно не вигідне матеріальне становище, порушувати його права та інтереси. Окрім цього, визнання недійсними окремих положень шлюбного договору, кожний з якого за своїм змістом є суттєвим для сторін, змінюються умови договору, що призведе до порушення права відповідача на рівність при поділі майна подружжя. З цього приводу колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано інформації щодо вартості майна отриманого ним у результаті підписання шлюбного договору і ним не визначено перелік майна в повному обсязі (у тому числі нерухомого) набутого ним у особисту приватну власність в результаті укладеної угоди, в той час як предмет договору є цільний - майно подружжя. При таких обставинах виключення будь-якої частини цього майна з предмету договору порушує баланс інтересів сторін, що не може відповідати внутрішній волі та меті, яку сторони мали на момент укладання цього договору. Тобто,вказані обставини вказують на явне порушення балансу інтересів відповідачки ОСОБА_3, які були врегульовані шлюбним договором. Згідно ст. 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, статтею 7 СК України закріплена можливість урегулювання шлюбних відносин за домовленістю (договором), а відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;заборона випливає із змісту акта законодавства;така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Сторони не заперечують, що шлюбний договір укладений ними на підставі їх вільного волевиявлення, без застосування будь якого тиску про що також окремо зазначено і у самому договорі. За формою і змістом шлюбний договір відповідає діючому законодавству, укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, не містить ніяких положень, що суперечили б закону, нотаріусом було роз'яснено правові наслідки його укладення про що сторони засвідчили своїми особистими підписами без застережень. Доводи позивача про те ,що цей договір укладений з порушенням ч.5 ст.93 СК і з метою поділу майна подружжя, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки доводи про поділ майна не знайшли свого підтвердження і договором не передбачалася перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно - правових угод на його виконання. Зважаючи на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що підстави для визнання шлюбного договору недійсним відсутні, а тому рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,309, 313-317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволені позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: