Справа № 663/3851/14-ц
Провадження № 2/663/10/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Скадовський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого, судді Кустова О.Ю.

з участю секретаря Кліщ Л.П.

адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності. В обґрунтування позову посилалася на те, що з травня 1969 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, від спільного шлюбу з яким є дві доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 За час шлюбу було придбано рухоме та нерухоме майно, а саме: автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску; причеп, 1991 року випуску; 31/200 частин житлового будинку № 179 з надвірними будівлями і спорудами вул. Комсомольській (в теперішній час Джарилгацька), 179 в м. Скадовську, гараж, розташований по вул. К.Маркса (в теперішній час Затишна), 59/5 в м. Скадовську. Все вищевказане майно було оформлене на імя ОСОБА_5 Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано в 2003 році. Після розірвання шлюбу спільне майно не ділилося і перебувало у володінні та користуванні колишнього чоловіка позивачки. 23.12.2013 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, яка відмовилася від свої частки у спадщині на користь ОСОБА_4 З посиланням на положення ст.ст. 22, 28, 44 КпШС України та ст.ст. 346, 368, 392 ЦК України позивачка просила визнати за нею право власності ідеально на 1/2 частину вищевказаних автомобілю, причепу та гаражу, а також 31/400 частину житлового будинку, оскільки перелічене майно є спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові. Пояснив, що оскільки спірне нерухоме та рухоме майно було придбано у період шлюбу, в т.ч. і за кошти, які ОСОБА_5 забрав з сімї позивачки, воно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5, а отже позивачка має право ідеально на 1/2 частину вищевказаного майна.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представники в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі. В частині визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку позивачка посилалася на те, що він був придбаний за кошти позичені у її брата, ОСОБА_5 не підтримував сімейних стосунків з позивачкою з 2001 року, з сімї пішов маючи лише одну валізу, грошей не мав. Будинок був у напівзруйнованому стані, ремонтувався її силами та силами ОСОБА_5 В частині автомобілю, причепу та гаража також не визнала, оскільки вказане майно в період їх спільного з ОСОБА_5 проживання істотно збільшилося у вартості внаслідок спільної праці з останнім. Також вказала, що фактично між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відбувся поділ майна, а саме ОСОБА_5 залишив собі гараж, автомобіль та причеп, а ОСОБА_2 була подарована частина квартири та залишені всі інші речі. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки також вважав, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки вона не є власником спірного будинку, нею не доведено, що він набутий внаслідок спільної праці чи за спільні кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Також просив у задоволенні позову відмовити. Також відповідачка та її представник просила застосувати до спірних правовідносин позовні давність, строки якої позивачкою пропущені без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечували проти задоволення позову. Зокрема, вказала що квартира де проживали ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 належала їм на праві часткової власності. ОСОБА_6 в 1997 році подарувала свою частку позивачці, а у 2003 році це зробив і ОСОБА_5 В 2003 році позивачка взнала, що у останнього є інша жінка, була сварка, з квітня 2003 року вони дізналися, що батько проживає з ОСОБА_9 Коли він пішов з сімї то забрав побутову техніку, заощадження на машину, а також продав дачу, щоб купити будинок. Під час оформлення будинку позивачку не запрошували. Причеп був куплений в 1991 році, гараж побудований десь в 1995, а машина придбана в 1996.

Суд, заслухавши доводи представника позивачки, відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Судом з актового запису Скадовського райбюро ЗАГС Херсонської області про одруження № 57 від 31.05.1969, актового запису ОСОБА_10 РАГС Скадовського РУЮ Херсонської області про розірвання шлюбу № 70 від 30.05.2003, а також відповіді ОСОБА_10 державної реєстрації актів цивільного стану встановлено, що між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_5 31.05.1969 було укладено шлюб, який розірвано 30.05.2003 (а.с. 4, 164 т. 1).

У вказаний період сторони придбали наступне майно: автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, д.н. НОМЕР_1, що вбачається з відповідей УДАІ в Херсонській області від 24.09.2014 та від 17.02.2015 (а.с. 10, 66 т. 1); причеп моделі ПГ 00.00.0, 1991 року випуску, д.н. НОМЕР_2, що вбачається з Технічного талону вказаного транспортного засобу (а.с. 10 т.1).

З договору купівлі-продажу від 25.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу ОСОБА_11, реєстровий № 880, вбачається, що ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_5 та ОСОБА_13 придбали в рівних частках належну продавцю 31/100 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул. Комсомольській, 179 м. Скадовськ Херсонської області (п. 1). Продаж вчинено за згодою сторін за 10600 грн., з яких продавець отримав від покупців до підписання цього договору 5300 грн., а решту грошей в розмірі 5300 грн. покупці зобовязуються заплатити продавцю до 25.09.2003 (п. 5). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 314212 від 08.04.2003 вбачається, що права власності на вищевказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_13 та ОСОБА_5 в рівних частках по 31/200 частин за кожним (а.с. 12, 92 т. 1; 38-39, 87-93 т. 2).

Крім того, рішенням виконкому Скадовської міської ради депутатів трудящих № 54 від 20.04.1976, ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво гаражу розміром 3,0 Х 5,0 по вул. К.Маркса, 59/5 в м. Скадовську, право власності на який не оформлено, а також дозволено його реконструкцію, що вбачається з заяви ОСОБА_5 та п. 1.30 рішення Скадовської міської ради народних депутатів № 153 від 07.07.1996 (а.с. 12-16, 86-91, 157-158 т. 1).

Суду надані розписки ОСОБА_12 про отримання від ОСОБА_13 грошових коштів в розмірі 5300 грн. 25.03.2003 та від ОСОБА_5 в сумі 5300 грн. 20.09.2003 (а.с. 62 т. 2).

З актового запису про розірвання шлюбу № 76 від 11.06.2003 ОСОБА_10 РАГС Скадовського РУЮ вбачається, що шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 було розірвано (а.с. 154 т. 2).

З актового запису про реєстрацію шлюбу № 6 від 07.07.2007 Приморської сільської ради Скадовського району Херсонської області вбачається, що ОСОБА_15 та ОСОБА_13 зареєстрували шлюб і після одруження обом з подружжя присвоєне прізвище ОСОБА_5 (а.с. 49 т. 1).

23.12.2013 ОСОБА_5 помер, що вбачається з актового запису про смерть ОСОБА_10 державної реєстрації актів цивільного стану Скадовського РУЮ в Херсонській області № 367 від 24.12.2013 (а.с. 9 т. 1).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися дружина померлого ОСОБА_3 та дві його доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Остання у встановленому законом порядку відмовилася від прийняття спадщини на користь своєї сестри ОСОБА_4, що вбачається з копії спадкової справи після смерті останнього (а.с. 46, 47 т. 1).

Родинні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6 сторонами не заперечувалися і також підтверджуються наданими сторонами копіями свідоцтв про народження, про укладення та розірвання шлюбу (а.с. 5-8 т. 1).

З Акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_3 від 27.07.2016, посвідченого Скадовською міською радою вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали разом, вели спільне господарство, проводили ремонтні роботи в будинку та подвіря, були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Комсомольська), 179/1 з березня 2003 року до моменту смерті ОСОБА_5 (а.с. 97 т. 2).

З копії Домової книги прописки громадян вбачається, що ОСОБА_5 був зареєстрований за вищевказаною адресою з 20.05.2003, а ОСОБА_13 з 21.07.2007 (а.с. 152-153, т. 2).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що продав будинок ОСОБА_3 з покійним чоловіком, як він вважав. Розраховувалися вони за будинок частинами першу частину грошей в м. Скадовську йому віддала ОСОБА_16 і вони оформили будинок у нотаріуса, а другу частину через 3-4 місяці ОСОБА_5 привіз до смт. Лазурне.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_13 почали жити в цивільному шлюбі з 08.03.2003 року. На дні народження у Піщанського ОСОБА_5 повідомив, що не хоче жити з позивачкою та буде створювати сімю з ОСОБА_13 Через деякий час вони придбали частину будинку, дві кімнати, яку відремонтували. Позивачка до будинку жодного відношення не мала. ОСОБА_5 казав, що залишив позивачці квартиру, а собі забрав машину, причеп та гараж. Шлюб між ОСОБА_5 та позивачкою було розірвано в березні 2003. На день народження ОСОБА_5 09.12.2003 року він з ОСОБА_13 вже жив разом. Свідку невідомо, чи були заощадження, які останній забрав коли йшов від позивачки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що ОСОБА_19 та ОСОБА_13 почали зустрічатися 2001 року. Вони разом в 2002 році були на вечері та 08 березня, на день народження чоловіка свідка ОСОБА_5 представив відповідачку, як свою дружину. Восени 2001 року позивачка скаржилася, що останній пішов з сімї, навіть якийсь час жив у гаражі. Деякий час вони проживали у ОСОБА_20. Потім ОСОБА_13 та ОСОБА_5 придбали будинок, який був у жахливому стані, просили позичити гроші, потім спільно робили ремонт будинку. Зі слів ОСОБА_21 гроші позичили у брата ОСОБА_13 Через 5-6 років спільного проживання з ОСОБА_3 позивачка просила свідка домовитись в звязку з хворобою ОСОБА_5, щоб він його частину будинку переписав на ОСОБА_6 чи на онука. ОСОБА_5 з цього приводу казав, що все залишив та нічого не винен. Позивачка дала розлучення ОСОБА_5 після того, як він переоформив свою частину квартири, від неї пішов з однією валізою, також забрав машину, гараж та причеп.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_22 пояснила, що на Різдво 2002 року ОСОБА_5 вже зустрічався з ОСОБА_13, а на 08 березня назвав її цивільною дружиною. Мав мір розлучитися з позивачкою та розписатися з ОСОБА_13 Прожили разом з нею вони десь рік, а потім вирішили придбати будинок. Гроші на придбання будинку позичили у брата ОСОБА_16, оформили на обох. Позивачка не давала ОСОБА_5 розлучення поки він не переоформить квартиру, від позивачки він пішов без грошей, з однією сумкою, за усною домовленістю залишив собі машину, причеп та гараж.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснила, що ОСОБА_5 не жив з позивачкою з 2001 року з його слів. Проживав з ОСОБА_13 на квартирі свідка з березня 2002 року. У ОСОБА_5 фактично нічого не було, все їм надала свідок. Машина та причеп стояли у свідка в гаражі. Свідок порадила їм придбати у ОСОБА_12 будинок, познайомила їх і воли домовились.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що ОСОБА_3 його колишня дружина, з якою він проживав однією сімєю до грудня 2001 року, а розлучився в 2003 році. Остання пішла від нього в березні 2002 року. В грудні 2001 року до нього приходила позивачка та повідомила, що його дружина зустрічається з ОСОБА_5, а жити з ним почала з березня 2002 року. Літом на море приїжджав брат ОСОБА_13 та позичив їй з ОСОБА_5 10000 доларів. Причеп робив син свідка, варив, міняв резину. Коли ОСОБА_13 пішла, у неї було заощаджень 5-6 тис. грн.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_23 пояснила, що є сусідкою позивачки. З початку 2003 року до травня постійно була вдома та часто бачила, що ОСОБА_5 на велосипеді їздив на роботу, приїжджав на обід. Розмов про те, що він з позивачкою не живе разом не чула. Пізніше від сусідів дізналася, що вони розлучилися.

Як вбачається з правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-66цс13, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Установлено, що договір купівлі-продажу квартири укладено та нотаріально посвідчено 26 листопада 2003 року, тобто із цієї дати в виникло право власності на спірну квартиру.

Виходячи з наведеного не можна визнати правильним застосування судами норм статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України для визнання за позивачем права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами.

Таким чином, на думку суду, до правовідносин, які виникли між сторонами не можливо застосувати положення ЦК України та СК України, а підлягають застосуванню Закон України «Про власність» та КпШС України.

Позов обґрунтовано передбаченою ст. 22 КпШС України презумпцією спільності майна подружжя придбаного під час шлюбу.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Фактично аналогічною за змістом є і норма ст. 60 СК України.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність», праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», майно , нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Крім того, відповідно до ст. 48 Закону України «Про власність», Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Також, відповідно до ст. 6 ЦК УРСР, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом:, зокрема, визнання цих прав, а також іншими засобами, передбаченими законом.

Як вбачається з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Відповідно до пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Окрім вищевказаних положень Пленуму, в теперішній час Верховний Суд України послідовно у правових позиціях зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України, яка є аналогічною ст. 22 КпШС України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вказане вбачається з правових позицій у справах №6-801цс16, №6-2641цс15, №6-2333цс15, №6-612цс15, №6-38цс15, №6-79цс13.

Таким чином для вирішення питання про те, чи підлягають захисту порушені права позивачки необхідно встановити чи набула вона внаслідок вищевказаної презумпції право власності на спірне рухоме та нерухоме майно.

Так, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину автомобілю та причепу підлягають задоволенню, оскільки вони придбані в період 1991-1997 року, період спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2, перебування їх у шлюбі та за їх спільні кошти. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Доводи відповідачки ОСОБА_3 та її представників в частині того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 фактично відбувся поділ належного їм спільного майна не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки належними доказами цього могли б бути рішення суду або нотаріально посвідчений договір. Таких доказів суду не надано. Також не надано суду належних і допустимих доказів того, що вказане рухоме майно істотно збільшилося у вартості внаслідок матеріальних чи трудових затрат ОСОБА_3, виходячи з того, що остання познайомилася із ОСОБА_5 в 2001 році їй не можуть бути відомі обставини придбання вказаного майна.

Вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину гаражу задоволенню не підлягають, оскільки гараж, який не введено в експлуатацію та частково позначений органами БТІ як обєкт самочинного будівництва не є обєктом права власності до часу здачі його в експлуатацію та реєстрації як нерухомого майна у встановленому законом порядку. При цьому суд звертає увагу на те, що гараж за фактичним розмірами відрізняється від розмірів зазначених у рішенні 1976 року про дозвіл його будівництва, щодо його будівництва та реконструкції, в матеріалах інвентарної справи на гараж, відсутні будь-які проекти чи ескізи в т.ч. і ті, на які є посилання у рішенні 1996 року про дозвіл на його реконструкцію.

Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 31/400 частину спірного житлового будинку, як обєкта спільної сумісної власності подружжя.

Суд погоджується з доводами представника позивачки про те, що з урахуванням положень ст. 44 КпШС України шлюб під позивачкою та ОСОБА_5 юридично розірвано 30.05.2003, як вбачається з відповіді органів РАЦС (а.с. 164 т. 1) на підставі заяви подружжя від 08.04.2003, яка подана у день реєстрації права власності на будинок у органах БТІ.

Але, допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_22, ОСОБА_20 послідовно стверджували, що ОСОБА_5 не жив з позивачкою ОСОБА_2 з 2001-2002 року. Вказане підтверджується і тим, що будинок був ним придбаний 25.03.2003 в період шлюбу, але спільно з іншою особою ОСОБА_13, без отримання згоди другого з подружжя, оформлений на ОСОБА_5 та ОСОБА_13 в рівних частках.

При цьому, суд також звертає увагу на те, що протягом життя ОСОБА_5 і аж до моменту його смерті (2003-2013 роки) позивачка ОСОБА_2 не зверталася до нього, органів нотаріату чи суду із вимогою про оформлення за собою відповідної частки вказаного нерухомого майна, як спільного майна подружжя хоча їй було відомо про придбання ним будинку і проживання у ньому разом з відповідачкою ОСОБА_3

За таких обставин, суд вважає, що вказаний будинок хоча і був придбаний в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_24, але відсутні належні та допустимі докази того, що він був придбаний за спільні кошти чи внаслідок спільної праці чи в інтересах сімї останніх.

Таким чином, суд вважає недоведеним факт того, що 31/200 частина спірного будинку яка зареєстрована за ОСОБА_21 має статус спільного сумісного майна подружжя, ОСОБА_2 має право власності на відповідну частину вказаної частки і вказане її право власності підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобілю ВАЗ 2107, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов ХТА210700N0669789.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину причепу модель ПГ 00.00.0, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

У задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 31/400 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул. Джарилгацька (Комсомольська), 179 в м. Скадовськ Херсонської області та про визнання за нею ж права власності на 1/2 частину гаража, розташованого по вул. Затишна (ОСОБА_25), 95/5 в м. Скадовську Херсонської області відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Скадовський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 10.04.2017 року.

Суддя О. Ю. Кустов