Справа № 146/974/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"07" листопада 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1 до Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

9 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері ОСОБА_2, яка померла 04 квітня 2015 року в с. Яланець Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,38 га, що розташована на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідченої державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІV ВН № 026198, виданого Яланецькою сільською радою Томашпільського району Вінницької області .

4 вересня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме просить встановити факт, що він є сином ОСОБА_2, яка померла 4 квітня 2015 року.

Даний позов обґрунтований наступним.

4 квітня 2015 року померла ОСОБА_2, яка доводилася матір»ю позивачу.

Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із земельних ділянок площею 2,38 га та 2,3753 га розташованих на території Яланецької сільської ради.

9 жовтня 2015 року йому Томашпільською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку розміром 2,3753 га розташовану на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідченої державним актом серії ВН № 034649.

Позивач зазначає, що він є спадкоємцем матері за законом.

По питанню оформлення спадщини позивач звернувся до Томашпільської державної нотаріальної контори щодо вирішення питання про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено в звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно на імя спадкодавця.

Окрім того, при підготовці документів було встановлено, що у свідоцтві про смерть та у державному акті на право приватної власності на землю прізвище матері записане як ОСОБА_2, а у свідоцтві про народження позивача прізвище його матері записано як ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, зіславшись на ті ж обставини, що і в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, голова сільської ради надіслав до суду клопотання, в якому позовні вимоги визнають та просять розглянути справу за відсутності їхнього представника.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом 1 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Пунктом 6 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч.1 ст. 259 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Судом встановлено, що 5 березня 1960 року в с. Яланець Томашпільського району Вінницької області народився ОСОБА_1. У його свідоцтві про народження матір»ю вказано ОСОБА_3 (а.с.7).

Як вбачається з свідоцтва про смерть серії І-АМ № 311986 4 квітня 2015 року у с. Яланець померла ОСОБА_2 ( а.с. 6).

Згідно довідки виданої виконкомом Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 234 від 31 серпня 2017 року про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_2, яка померла 04.04.2015 року в с. Яланець. Гр.ОСОБА_2 і ОСОБА_3 одна і та сама особа (36).

Отже, викладені у заяві твердження ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, зокрема, підтверджені належними та допустимими доказами.

Оскільки, судом встановлено та доведено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2, яка померла 04 квітня 2015 року в с. Яланець Томашпільського району Вінницької області, даний факт підтвердився у судовому засіданні довідками сільської ради, факт родинних відносин має для заявника юридичне значення і впливатиме на оформлення спадщини, тому заява ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась 4 квітня 2015 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_2.

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що 4 квітня 2015 року в с. Яланець Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_2 (а.с.6).

Згідно довідки виконавчого комітету Яланецької сільської ради № 186 від 24 липня 2017 року, після смерті ОСОБА_2, померлої 4 квітня 2015 року залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки розміром 2,38 га, що розташована на території Яланецької сільської ради, посвідченої державним актом серії ІV- ВН № 026198; спадкоємцем зазначеного майна за законом залишився син ОСОБА_1. Інших спадкоємців передбачених ст. 1241 та 1261 ЦК України у спадкодавця не має. ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв відповідно до діючого законодавства, так як проживав спільно із спадкодавцем на момент її смерті в належному ОСОБА_2 будинку (а.с.14).

Як вбачається із матеріалів справи, 4 січня 2002 року Яланецькою сільською радою Томашпільського району ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІV-ВН № 026198, яка проживала в с. Яланець і на підставі рішення 16 сесії 3 скликання Яланецької сільської ради народних депутатів від 05 жовтня 2001 року є власником земельної ділянки площею 2,38 га у межах згідно з планом, що розташована на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8).

Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 8 серпня 2017 року на заяву позивача, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно після смерті ОСОБА_2, яка померла 4 квітня 2004 року в с. Яланець Томашпільського району Вінницької області (а.с. 13).

В даній відповіді нотаріуса вказано, що ОСОБА_2 померла 4 квітня 2004 року в с. Яланець Томашпільського району, коли спадкодавець у даній справі ОСОБА_2 , яка померла 4 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, найпоширенішою причиною звернення до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавця.

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на запит суду, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, померлої 4 квітня 2015 року заведена на підставі заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на земельну ділянку, площею 2,3753 га в межах згідно з планом розташованої на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВН № 034649.

ОСОБА_4 подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, яка залишила на його ім»я заповіт посвідчений виконкомом Яланецької сільської ради від 6 листопада 2012 року за р. № 49, а саме на земельну ділянку, розташовану на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належну на підставі державного акту на землю ІV ВН № 026198 виданого Яланецькою сільською радою 4 січня 2002 року.

Як вбачається із копії заповіту від 6 листопада 2012 року, ОСОБА_2 земельну ділянку, належну їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІV-ВН № 026198, виданого на підставі рішення 16 сесії 3 скликання від 05.10.2001 року, площею 2,38 га, земельна ділянка розташована на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області заповіла родичу ОСОБА_4. (а.с.39-45).

Отже, ОСОБА_4 виконав умови ст. 1269 ЦК України для прийняття спадщини, оскільки в шестимісячний строк звернувся з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2, яка померла 4 квітня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею1270 цього Кодексу , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким , що не прийняв її.

Отже, ОСОБА_4 відповідно до ст.1270 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину.

Судом неодноразово роз"яснювалися позивачу його права, в тому числі, щодо щодо подання клопотань про заміну неналежного відповідача належним, залучення до участі в справі третіх осіб тощо, однак позивач таким правом не скористався, натомість, наголосив, що його права йому зрозумілі, відмовляється від подачі будь-яких клопотань, позовні вимоги підтримав в аспекті поданої позовної заяви.

Належними відповідачами у спорах про визнання права власності на спадкове майно є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді справи про визнання права власності на спадкове майно не потрібно залучати нотаріуса, державну нотаріальну контору в якості третіх осіб, адже вони є учасниками правовідносини із спадкування та заінтересованими особами.

За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд не вправі самостійно замінити неналежного відповідача належним, або залишити позов без руху з цих причин.

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як спів відповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, заявляючи вимогу про визнання права власності на спадкове майно, позивачем ОСОБА_1 не вірно зазначено відповідача у справі і на роз'яснені в судовому засіданні права не заявлено клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 не вірно зазначено відповідача у даній справі, правом замінити неналежного відповідача належним чи залучити співвідповідачів у справі ОСОБА_1 не скористався, не подав до суду відповідних клопотань, пояснив, що йому права зрозумілі, позовні вимоги підтримав в аспекті поданої позовної заяви, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання права власності необхідно відмовити.

Однак, суд вважає за необхідне розяснити позивачу, що він не позбавлений права на звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, звернувшись із позовом до належного відповідача.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч.7 ст. 235 ЦПК України, при ухваленні судом рішення (у справах, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення) судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки судом вирішено відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання права власності ОСОБА_1, відповідно судові витрати залишаються за ним ж.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210, 220, 328, 396, 640, 657, 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1 ст.. 1225, ч. 1, 2 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, статтями 15, 57-62, 64, 174, 208, 209, 212-215, 218, 235,256, 259, 294 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити той факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_2, яка померла 4 квітня 2015 року в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 листопада 2017 року.

Суддя О.В.Пилипчук