АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 653/3663/16-ц Головуючий в І інстанції Венглєвська Н.Б. Номер провадження 22-ц/791/281/17 Доповідач: Пузанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПузанової Л.В.,
суддів:Бугрика В.В.,
Семиженка Г.В.,
секретарДавиденко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 07 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу, зазначаючи, що 03 листопада 2012 року уклав з відповідачем договір позики, відповідно до умов якого надав останньому в борг грошові кошти в розмірі 52 992 грн., зі строком повернення до 08 листопада 2013 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за договором позики 08 листопада 2013 року він уклав з ОСОБА_6 договір іпотеки, предметом якого є належне останньому на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок № 3 та земельна ділянка, розташовані у АДРЕСА_1.

Посилаючись на невиконання відповідачем боргових зобов'язань у визначений договором строк, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 52 992 грн. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39 903 грн. та три проценти річних від простроченої суми - 1590 грн., а всього: 94 485 грн., а також звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу зазначеного нерухомого майна.

Рішенням суду від 07 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали від 20 лютого 2017 року про виправлення арифметичної помилки, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг в сумі 111239 /сто одинадцять тисяч двісті тридцять дев'ять/ гривень 87 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 23,1 кв.м, житловою площею 23,1 кв.м та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1, належать на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 та понесені судові витрати в сумі 1378/одна тисяча триста сімдесят вісім/ гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, зазначаючи, що рішення постановлено без врахування положень п. 2.1 умов договору позики щодо строку пред'явлення вимоги про повернення боргу та положень ст. 613 ЦК України. Стягнута судом сума заборгованості перевищує розмір заборгованості, визначений позивачем, а звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно із стягненням суми заборгованості за договором суперечить нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач її доводи не визнав, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 08 листопада 2012 року сторони у письмовій формі уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 отримав у власність від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 52992,00 грн., що на день підписання договору становило еквівалент 6400 доларів США за офіційним курсом Національного банку України.

Відповідач як позичальник зобов'язався повернути позивачеві як позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк до восьмого листопада 2013 року /а.с. 4/.

В забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором позики 08.11.2012 року сторони уклали та нотаріально посвідчили договір іпотеки, предметом якого є належні відповідачеві на праві власності житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 5/.

Свої зобов'язання щодо повернення суми позики у визначений договором строк відповідач не виконав.

Наведені обставини сторони визнають і не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Враховуючи, що факт невиконання відповідачем зобов'язань за укладеним із позивачем договором позики встановлено судом і це не заперечується останнім, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність у позивача права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов укладеного сторонами договору іпотеки.

Разом з тим, визначаючи загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті позивачеві як іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, суд розрахунку встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми, які підлягають стягненню у спірних правовідносинах згідно із ст. 625 ЦК України, не навів, хоча і правильно виходив з того, що наведені нарахування необхідно здійснювати за період з 09.11.2013 року по день звернення позивача до суду, а не з 09.11.2012р., дня слідуючого за днем укладення спірного договору позики, як про це просив ОСОБА_5

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині та зроблені судом розрахунки, колегія суддів виявила помилки як у визначеному судом розмірі інфляційних втрат за весь час прострочення, так і розмірі трьох процентів річних від простроченої суми.

Так, термін допущеного відповідачем прострочення виконання грошового зобов'язання у спірних правовідносинах становить три роки ( з 09.11.2013р. по 08.11.2016р. - день звернення до суду). Три відсотки річних від простроченої суми позики становить 1589 грн. 76 коп. (52992х3:100), а за три роки ця сума становить 4769 грн. 28 коп. (1589 грн. 76 коп. х 3).

Згідно із зведеною таблицею споживчих цін в Україні з 2000р. по 2016 рік рівень інфляції з листопада 2013 року по листопад 2016 року становить 180,7%. Зазначена цифра наведена відповідачем і не спростована позивачем. Таким чином сума боргу, яку зобов'язаний сплатити відповідач на користь позивача з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на день пред'явлення позову становить 95756 грн. 54 коп., а загальний розмір грошових коштів, які підлягають стягненню становить 100525 грн. 82 коп. (95756 грн. 54 коп. + 4769 грн. 28 коп.).

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні із зменшенням визначеної судом до стягнення суми боргу із 111239 грн. 87 коп. до 100525 грн. 82 коп.

Крім того, при ухваленні рішення суд не врахував положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у тій частині, що в рішенні суду у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, серед іншого зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону, а також початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї вимоги іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

В суді першої інстанції (про це зазначено в мотивувальній частині рішення) сторони дійшли згоди про те, що ціна продажу предмета іпотеки визначена ними в 100 000 грн.

В суді апеляційної інстанції наведену домовленість підтвердили, тому колегія суддів вважає за необхідне та можливе доповнити резолютивну частину рішення і вважати, що реалізація предмета іпотеки повинна відбуватися за його початковою ціною в 100 000 грн., однак на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Визначаючи спосіб реалізації предмета іпотеки, колегія суддів зважає на те, що пунктом 5.4.1 договору іпотеки сторони визначили, що реалізація предмета іпотеки, на який звернено стягнення, проводиться шляхом його продажу з прилюдних торгів, якщо інше не буде встановлено цим договором.

Оскільки на інший спосіб реалізації предмета іпотеки сторони не вказують, колегія суддів вважає за необхідне визначити, що реалізація предмета іпотеки в спірних правовідносинах повинна відбуватися шляхом проведення прилюдних торгів.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи заявника про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення суми боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним стягненням за договором позики, так як, як вбачається із висновку Верховного Суду України щодо застосування ст. 33 Закону України «Про іпотеку», викладеного у постанові від 03 лютого 2016 року (справа №6-1080цс15), який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні такої норми права, - звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Необґрунтованим колегія суддів вважає також твердження заявника про прострочення кредитора у спірних правовідносинах, оскільки відповідно до ст. 613 ЦК України, яка регулює порушене відповідачем питання, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу (У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора).

Оскільки наведені у зазначених нормах права обставини судом у спірних правовідносинах не встановлені і на такі відповідач не посилається, а те, що позивач звернувся до суду з позовом майже через три роки після настання строку виконання відповідачем зобов'язання не є простроченням кредитора, відсутні підстави для застосування ст. 613 ЦК України до цих правовідносин.

На підставі викладеного, ст.ст. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 частково задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 07 грудня 2016 року частково змінити.

Зменшити визначену судом до стягнення суму боргу із 111 239 грн. 87 коп. до 100 525 грн. 82 коп. (ста тисяч п'ятисот двадцяти п'яти гривень 82 коп.) і вважати, що реалізація предмета іпотеки повинна відбуватися шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки в 100 000 грн. (сто тисяч гривень), однак на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: В.В. Бугрик

Г.В. Семиженко