Провадження № 2/344/728/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 14 лютого 1997 року по 14 лютого 2006 року проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1. Його склад сімї складав: дружина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_3, відповідач по справі, з серпня 2000 року і по сьогоднішній день перебуває на роботі в республіці Португалія. З березня 2001 року разом з ним перебуває його мати, колишня дружина позивача ОСОБА_4 У період з травня 2002 року по червень 2004 року переказувалися кошти з Португалії на рахунок позивача в АКБ «Укрсоцбанк» міста Івано-Франківськ. В окремих випадках відправником коштів був зазначений ОСОБА_3 06 серпня 2007 року ОСОБА_5, як представником позивача ОСОБА_3, предявлений позов до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, позов ОСОБА_3 задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 132095,20 грн. Зазначене судове рішення набрало законної сили та звернуто до виконання до Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції і відповідно проводяться стягнення з пенсії позивача в рахунок погашення визначеної судом суми. У судовому рішенні зазначено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 кошти на загальну суму 132 095,20 гривень. Причому зазначена сума не обґрунтована судом жодними розрахунками. В ухвалах Апеляційного суду від 25 січня 2011 року та від 25 лютого 2011 року зазначено, що за повідомленням Івано-Франківської філії АКБ «Укрсоцбанк» за № 15/85-30 від 15 лютого 2006 року ОСОБА_1 одержав від ОСОБА_3 14 884 євро, що не відповідає зазначеній міським судом сумі у розмірі 132 095,20 грн. Представником позивача ОСОБА_5 при розгляді справи визнано у судовому засіданні, що у квітні 2005 року ОСОБА_1 повернуто ОСОБА_3 13 000 євро та 3 000 доларів США. Зазначений факт відображено у позовній заяві та підтверджено ОСОБА_4 у судовому засіданні. Проте судами не прийнятий до відома визнаний представником позивача та ОСОБА_4 факт повернення ОСОБА_1 13 000 євро та 3 000 доларів США та прийнято незаконні судові рішення про стягнення з ОСОБА_1 повної суми переказаних коштів, визначеної судом у розмірі 132 095,20 грн., тобто проведено подвійне стягнення. За таких обставин позивач просить визнати за ним право власності на кошти в сумі 13 000,00 євро та 3 000,00 доларів США, що в еквіваленті складає 449 385,80 грн., що знаходяться у незаконному володінні ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 449 385,80 грн. як грошову компенсацію вартості 13 000,00 євро та 3 000,00 доларів США.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на підставі, викладені у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду від 25 січня 2011 року, позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 132 095,20 грн. та судовий збір у сумі 319,73 грн., у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на зберігання коштів відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 735,95 грн. судового збору (а.с. 3-6, 42-44).

06 серпня 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 7-8).

Згідно листа Івано-Франківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» від 15 лютого 2006 року, в період з 2000 року по 2004 рік поступлення від ОСОБА_3 на рахунок 9263 ОСОБА_1 згідно SWIFT повідомлень склали: 08.05.2002 790 євро, 16.09.2002 2 290,00 євро, 18.12.2002 - 2 300 євро, 18.03.2003 1990 євро, 24.11.2003 4 017,00 євро, 09.06.2004 3 497 євро (а.с. 11).

У період з 09 січня 2002 року по серпень 2004 року, відповідно до листа Івано-Франківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», згідно SWIFT повідомлень на рахунок ОСОБА_1 поступали кошти (а.с. 22-24).

ОСОБА_1 був клієнтом філії «Івано-Франківське регіональне управління банку Фінанси та кредит» та мав кошти на депозитних рахунках (а.с. 25).

ОСОБА_3 став клієнтом Прикарпатського регіонального управління Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» з 20 квітня 2005 року, перший його депозитний договір від 20 квітня 2005 року відкрито в доларах США на суму 3 000,00 доларів США терміном на 1 рік до 25 квітня 2006 року. 04 травня 2006 року вказаний договір переоформлено на новий термін на суму 3 322,92 доларів США терміном до 09 травня 2007 року. 22 травня 2007 року переоформлено депозитний договір терміном до 26 травня 2008 року в сумі 3 697,72 доларів США, інших рахунків у філії не відкривалося (а.с. 26).

Відповідно до довідки Житлово-експлуатаційної організації № 5 від 30 серпня 2010 року, ОСОБА_1 в період з 14 лютого 1997 року по 07 березня 2006 року проживав у ІНФОРМАЦІЯ_5, склад сімї його складав: дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_3, дочка ОСОБА_5 (а.с. 27).

ОСОБА_4 на підставі договору про банківський строковий вклад від 23 лютого 2005 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та кредит» розмістила на депозитному рахунку № 5978 кошти у сумі 5 511,07 євро з нарахуванням процентів за ставкою 11,5 річних, 12 квітня 2005 року розмістила на вказаному рахунку 19 000,00 євро з нарахуванням процентів за ставкою 10,5 річних, 16 грудня 2005 року вищевказані депозитні договори ОСОБА_4 розірвала і їй повністю повернуті кошти, що були розмішені на депозитних рахунках (а.с. 32).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2011 року у допуску до провадження у Верховному Суді України справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми, за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року відмовлено (а.с. 34-35).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2012 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про розяснення рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на зберігання коштів, за касаційною скаргою на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2012 року (а.с. 36).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року за нововиявленими обставинами (а.с. 37).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру заборгованості за грошовим зобовязанням за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 205 року (а.с. 38).

Ухвалою Верховного Суду України від 16 листопада 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України судових рішень вважати неподаною і повернути заявнику (а.с. 39).

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року залишено без змін (а.с. 45).

Відповідно до копії банківських документів, ОСОБА_3 на імя ОСОБА_1 перераховувалися кошти (а.с. 46-59).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру заборгованості у справі № 2-45/2010р відмовлено (а.с. 60-61).

24 квітня 2009 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 звернулася до суду з уточнюючою позовною заявою по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 62).

17 вересня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення витрат за зберігання коштів у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 77).

23 червня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 78-79).

Згідно статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина перша статті 261 Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як визначено правилами статті 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У відповідності до положень статті 267 Цивільного кодексу України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач у заяві про поновлення строку позовної давності вказує, що ним тривалий час вживалися заходи для відновлення порушеного права, про порушення його права йому стало відомо після отримання ухвали Верховного суду України від 16 листопада 2015 року.

Враховуючи те, що позивач зазначив поважні причини пропуску строку давності і не надав суду докази, що підтверджують поважність причини пропуску, суд вважає можливим поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про визнання права власності та стягнення грошових коштів.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тривали судові спори про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування витрат на зберігання коштів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду від 25 січня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 132095,20 грн. та судовий збір у сумі 319,73 грн., у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на зберігання коштів відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 735,95 грн. судового збору (а.с. 3-6, 42-44).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року залишено без змін (а.с. 45).

Під час розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що ОСОБА_3, перебуваючи за кодоном, перераховував кошти на рахунок ОСОБА_1, частково ОСОБА_1 кошти передав ОСОБА_4

Розмір повернутих ОСОБА_1 коштів було враховано при розгляді даної цивільної справи.

Залишок неповернутих коштів у розмірі 14 884,00 євро, що в гривневому еквіваленті складає 132 095,20 грн., був стягнутий рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року.

Крім того, ОСОБА_1, звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_6 про зміну розміру заборгованості у справі № 2-45/2010, посилався на те, що при постановленні судами рішень не було враховано, що ОСОБА_1 було повернуто ОСОБА_3 13 000,00 євро та 3 000,00 доларів, тому боргу перед ОСОБА_6 ОСОБА_1 не має.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру заборгованості у справі № 2-45/2010р відмовлено (а.с. 60-61).

Також ОСОБА_1 не надав суду жодних належних та допустимих доказів, що кошти у сумі 13 000 євро та 3 000 доларів США є його приватною власністю, що дані кошти були зароблені саме позивачем і передані відповідачу без належних правових підстав.

У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається як на підстави позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення грошових коштів не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222, 223, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про визнання права власності та стягнення грошових коштів.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення грошових коштів відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 30 березня 2017 року.

Повний текст рішення складений 03 квітня 2017 року.

Суддя Л.В. Мелещенко