Номер провадження: 22-ц/785/2868/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

ОСОБА_2

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради) про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_3) на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради) про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат

При цьому, ОСОБА_3 зазначила наступне.

Позивачка являється власником квартири №118, яка розташована в житловому будинку № 23 по вул. Сонячній, м. Білгород-Дністровський Одеської області.

В квартирі, яка належить позивачці зареєстрований її син відповідач по справі ОСОБА_4.

Починаючи з червня 2011 року по теперішній час відповідач за місцем реєстрації не проживає, не зявляється та фактично мешкає на території Російської Федерації.

Оскільки відповідач не проживає в вказаній квартирі, реєстрація відповідача створює суттєві перешкоди для здійснення позивачкою своїх прав як власника, позивачка змушена сплачувати комунальні послуги за всіх осіб прописаних в квартирі, включаючи відповідача.

На підставі того, що відповідач не проживає в квартирі №118, яка розташована в житловому будинку №23 по вул. Сонячній, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом.

В судовому засіданні:

- позивачка та її представник не зявились, були подані заяви про розгляд справи у їх відсутність;

- відповідач не зявився.

- представник виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради не зявився, надав пояснення, згідно яких позовну заяву не визнав.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради) про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_3) просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2017 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову суд першої інстанції, на підставі матеріалів даної справи, ст.ст. 9, 71, 72 ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України, розяснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), правильно виходив з наступного.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в спірній квартирі у встановленому законом порядку. Факт реєстрації особи у житловому приміщенні надає цій особі право користування жилим приміщенням. Особа, яка зареєстрована у житловому приміщенні може і не бути власником цього приміщення.

Позивачка ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, не позбавлена права вимагати відшкодування відповідачем ОСОБА_4 витрат на утримання квартири.

Бажання позиваки ОСОБА_3, як власника квартири, розпорядитись належною їй квартирою, не є правовою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

ОСОБА_3 не було надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_3) - відхилити. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2017 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради) про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_2

ОСОБА_7