Справа №583/3453/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/651/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого- Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до фізичної особипідприємця ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту», третя особа : відокремлений підрозділ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» автостанція «Охтирка» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з даним позовом, в якому уточнивши свої позовні вимоги ( а.с. 125-128 ) просили:

визнати такими, що не відбулися виконання умов за договорами автоперевезення від 29 липня 2016 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ( після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 ), з однією сторони та ФОП ОСОБА_5 за посередництвом Товариства з обмеженою відповідальністю « Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту » ( далі ФОП та ТОВ ) з іншої сторони, як перевізниками, через ненадані послуги з пасажироперевезення відокремленим підрозділом ТОВ автостанція « Охтирка », на підставі квитків пасажирів №702216696 та №702216697 на перевезення рейсовим маршрутом №1942, о 18-30 год., сполученням від автостанції « Охтирка » до автостанції « Велика Писарівка » за проданими квитками ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на даний автобусний рейс автоперевезення на пасажирські місця №18 та №19 в автобусі, з вини ТОВ, ФОП та водія маршрутного автобусу ОСОБА_6;

стягнути в солідарному порядку з ФОП та ТОВ на користь позивачів пеню в розмірі 3% вартості ненаданої за договором автоперевезення ( пасажироперевезення ) послуги в сумі 108 грн. 04 коп. на кожного на загальну суму 216 грн. 08 коп.;

стягнути з ФОП та ТОВ та користь позивачів моральну шкоду в розмірі по 3 000 грн. кожному;

стягнути з ОСОБА_6 на користь позивачів моральну шкоду в розмірі по 3 000 грн. кожному.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просять рішення суду скасувати ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважають, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що умови договорів перевезення від 29 липня 2016 року не були виконані з вини ТОВ, ФОП та водія ОСОБА_6, а тому у відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України « Про захист прав споживачів », підлягає стягненню неустойка. Зазначають, що моральна шкода обґрунтовується приниженням честі і гідності позивачів, які були безпідставно та протиправно позбавлені реалізації власного волевиявлення на переїзд до іншого населеного пункту на підставі придбаних квитків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення представника ТОВ проти задоволення скарги, вивчивши матеріли справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до приписів ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позовних, суд першої інстанції виходи з того, що перевізник не відмовлявся від надання послуг позивачам за договорами перевезення та не допускав прострочення надання послуг. На даний час договори перевезення від 29 липня 2016 року укладені позивачами з перевірником ФОП не діють, а тому можливість їх виконання втрачена. Такого спосіб захисту, як визнання таким, що не відбулось виконання умов за договорами перевезення не передбачено вимогами чинного законодавства та не забезпечить відновленню порушеного права позивачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між сторонами виник спір щодо порушення умов укладеного договору перевезення, які врегульовані норами глави 64 ЦК України, Законом України « Про захист прав споживачів », Законом України « Про автомобільний транспорт », Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року №176 ( далі Правила ).

У відповідності до вимог ст. 910 ЦК України, пункту 40 Правил, за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Частиною 2 статті 42 Закону України « Про автомобільний транспорт » встановлено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

29 липня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) на автостанції було придбано квитки за №702216697 та №702216696 на рейс №1942, о 18-30 год. 29 липня 2016 року від автостанції Охтирка до автостанції В.Писарівка, місця 18 та 19, перевізник ФОП ( а.с. 11 ).

Отже, між ОСОБА_3 та ФОП, ОСОБА_4 та ФОП укладено два окремі договори перевезення.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що перевізником не було надано можливості позивачам зайняти в салоні автобусу місця, згідно придбаними білетами, а від запропонованих водієм вільних місць вони відмовились.

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Право пасажира відмовитись від договору перевезення в односторонньому порядку передбачено ст. 911 ЦК України.

Тобто, в звязку з відмовою позивачів від поїздки, яка мотивувалось ненаданням перевізником місць в автобусі за придбаними квитками, договори перевезення є розірваними.

Статтями 15-16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, вимога позивачів про визнання таким, що не відбулося виконання умов договору не узгоджується з приписами чинного законодавства та умовами договору перевезення. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в цій частині позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, виходячи з наступного.

Основні функції діяльності автостанції визначені розділом V Правил, положенням про Автостанцію «Охтирка», затвердженої генеральним директором ТОВ ( а.с. 91-92 ), зокрема: 1) організація продажу квитків, їх переоформлення та оформлення пільгового проїзду згідно до Технології здійснення касових операцій; 2) організація диспетчерського управління, інформаційного забезпечення, контролю відправлення автобусів, надання побутових послуг згідно до Технологічного процесу надання послуг автостанцією; 3) організація руху автотранспортних засобів та пішоходів на території автостанції згідно схеми, узгодженої з органами Державтоінспекції, з дотриманням вимог встановлених дорожніх знаків, покажчиків, сигналізації та інших засобів, які регулюють рух автотранспорту та пасажирів.

Пунктом 124 Правил встановлено, що відповідальність за здійснення заходів із забезпечення безпеки руху транспортних засобів та переміщення пасажирів на території автостанції покладається на керівника автостанції.

Керівники автостанцій несуть відповідальність згідно із законом за якість та безпечність послуг, що надаються автостанціями пасажирам і перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Тобто, з викладеного вбачається, що ані ТОВ, ані Автостанція «Охтирка», не несуть відповідальності за неналежне виконання перевізником умов договору перевезення, сторонами якого вони не являються.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

ОСОБА_6 перебуває в трудових відносинах з ФОП та, у відповідності до умов укладено 27 березня 2016 року, виконує роботу водія транспортних засобів та перевезення пасажирів ( а.с. 85 ).

За таких обставин, відповідальним за шкоду завдану позивачам водієм ОСОБА_6 при виконанні своїх трудових обовязків є роботодавець ФОП.

Пасажир має право в тому числі одержати місце у транспортному засобі згідно з придбаним квитком ( п. 1) ч. 1 ст. 911 ЦК України ).

У відповідності до приписів ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно пункту 135 Правил, особа, яка придбала квиток, має право на повернення його в касу до відправлення автобуса і виплату суми, що дорівнює повній вартості квитка, у разі ненадання пасажиру місця, зазначеного у квитку (у разі відмови пасажира від іншого запропонованого місця).

З показів свідка ОСОБА_8, наданих в суді першої інстанції, слідує, що позивачам пропонувались зайняти вільні місця в салоні автобусу, на що ті відмовились. Контролером автостанції також було розяснено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право повернути квитки в касу до відправлення автобусу із поверненням повної вартості придбаних ними квитків.

Однак, позивачі не скористались наданим їм правом та не повернули квитки до відправлення автобусу. Вартість квитків їм було відшкодовано ФОП 22 грудня 2016 року ( а.с. 115 ).

Частиною 5 статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів » встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Тобто, вказаною нормою передбачено відповідальність виконавця за прострочення виконання договору.

Враховуючи те, що перевізник не відмовлявся від надання послуг позивачам за укладеним договором перевезення та не допускав прострочення виконання договорів, тому відсутні правові підстави для притягнення виконавця до відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України « Про захист прав споживачів ».

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди » від 31 березня 1995 року №4 розяснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України « Про захист прав споживачів », споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Крім того, згідно з положеннями статей 4 та 22 вказаного Закону, споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Положеннями чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не визначено жодних умов для відшкодування моральної шкоди пасажирам, завданої ненанележним виконанням надавачем послуг обовязків по укладеним договорам перевезення. Докази заподіяння моральної шкоди позивачам з боку відповідачів, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином з`ясував та перевірив доводи та заперечення сторін, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтував висновки, викладені в рішенні.

З огляду на наведене вище, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді