Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2808/16-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 39 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів Якухно О.М., Коломієць О.С.

при секретарі судового

засідання Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Станишівської сільської ради та Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно

за апеляційними скаргами Станишівської сільської ради та Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з названим позовом та просили визнати за ними право власності по 1/3 частині за кожною на земельні ділянки: площею 0,9800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення садівництва на території Станишівської сільської ради (с.Зарічани) Житомирського району Житомирської області; площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, ділянка № 3; та вирішити питання про відшкодування судових витрат. В обґрунтування вимог зазначили, що є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. До складу спадщини входять названі земельні ділянки, які належали сину спадкодавця - ОСОБА_6. ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину після смерті сина, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Проте право власності на вказані земельні ділянки вона за життя не оформила, у зв'язку із чим вони /позивачі/ отримали відмову у вчиненні нотаріальних дій. Посилаючись на вказані обставини, просили визнати за ними - по 1/3 частині за кожною, право власності на спірні земельні ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі та вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

В апеляційних скаргах Станишівська сільська рада та Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. На думку апелянтів, судом не враховано, що власник спірних земельних ділянок ОСОБА_6 був громадянином Російської Федерації, а тому його мати ОСОБА_5 не могла фактично прийняти спадщину після його смерті, так як не проживала із ним. Відповідно до вимог ст.1269 ЦК України вона повинна була подати заяву про прийняття спадщини після смерті сина за його місцем проживання на час смерті, тобто м.Мурманськ Російської Федерації. Таким чином, ОСОБА_5 не набула право власності на спірні земельні ділянки, а отже вони не входять до складу спадщини за заповітом, на яку мають право позивачі.

Апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК країни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи із положень п.1 ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути зокрема визнання права.

Згідно із ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належали земельні ділянки: площею 0,9800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення садівництва на території Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, що підтверджується архівною копією Державного акта про право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 05.12.2011 року (а.с.20); та площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, ділянка № 3, що підтверджується архівною копією Державного акта про право власності на земельну ділянку ЯЛ №727258 від 27.12.2010 року (а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер у м.Мурманськ Мурманської області, Росія (а.с.23). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме ? частину квартири АДРЕСА_1 та вище названі земельні ділянки.

В порядку ч.3 ст.1268 ЦК України ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_6

15.09.2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого заповіла позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках усе належне їй на час смерті майно (а.с.10). ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (а.с.22).

20.10.2016 року позивачі отримали Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Кожна - на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-17).

24.10.2016 року приватним нотаріусом Рогальською Р.І. відмовлено ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірні земельні ділянки, так як ОСОБА_5, хоча фактично і прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_6, який є власником цих земельних ділянок, проте юридично не оформила своїх спадкових прав, а також спадкоємці не подали необхідних документів (а.с.18).

Як роз'яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_5 на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_6, якому спірні земельні ділянки належали на праві власності, а тому вони входять до складу спадщини і в свою чергу є предметом спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5

Наведені в апеляційних скаргах посилання на те, що ОСОБА_6 був громадянином Російської Федерації, проживав і працював у м.Мурманську, а тому він не мав права на набуття земельних ділянок на території України, а його матір не могла у зв'язку із наведеними обставинами в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України прийняти спадщину після його смерті, не є достатніми і непереконливими для скасування судового рішення з огляду на таке.

Місцем проживання фізичної особи згідно із ч.1 ст.29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місяця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів ОСОБА_6 був громадянином України. У травні 2014 року він пройшов повторне освідування медико-соціальною експертною комісією, якою йому було встановлено другу групу інвалідності безтерміново. ОСОБА_6 перебував на обліку в органах соціального захисту населення із 2013 року як інвалід другої групи, у зв'язку із чим йому була призначена державна соціальна допомога (а.с.125-126). Він разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5 був зареєстрований у АДРЕСА_1 (9 аркуш копії спадкової справи).

Наявність у ОСОБА_6 одночасно з українським ще й російського громадянства, а також та обставина, що він періодично виїжджав на роботу до РФ, в контексті положень ч.1 ст.29, ч.3 ст.1268 ЦК України не спростовують факту його постійного проживання з матір'ю, а відтак і правових підстав для прийняття останньою спадщини після смерті сина. Крім того, слід зазначити, що право власності ОСОБА_6 на спірні земельні ділянки підтверджується відповідними державними актами, які є чинними і ніким не оспорені.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм цивільного матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Станишівської сільської ради та Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: