АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Осаулов А.А.
№22-ц/796/4684/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила:

стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, що були надані йому в якості оплати за наступний місяць в розмірі 8500 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, що були передані йому в якості авансу в розмірі 400 доларів США або їх еквівалент в національній валюті, згідно з курсом НБУ на момент повернення;

стягнути з відповідача на користь позивача в якості матеріальної та моральної компенсації за примусове, дострокове виселення з квартири 10000 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та оплату за користування консультаційними послугами адвокатського об'єднання в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між сторонами був укладений договір оренди квартири, за адресою: АДРЕСА_1, згідно з умовами якого відповідач зобов'язався надати в оренду вказану квартиру, а позивач - оплачувати вартість оренди (8500 грн.) у відповідності до умов договору та внести залогову суму в розмірі 400 доларів США, строк оренди з 20.07.2015 року по 20.07.2016 року.

Позивач виконувала взяті на себе зобов'язання, разом з тим відповідач без поважних причин виселив її із орендованої квартири, оскільки позивач не погодилась на безпідставне підвищення орендної плати. Після того, як позивач залишила орендовану квартиру, відповідач відмовився повертати їй орендну плату за наступний місяць та 400 доларів США залогової суми. Оскільки відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, кошти не повернув, а тому позивач звернулась до суду із вказаним позовом за захистом свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти застави в розмірі 400 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.02.2017 року становить 10892,16 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн., а всього 11443,16 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив скасувати рішення суду в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 400 доларів США та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вказує, що згідно з п.11.1 договору оренди, договір може бути розірваний достроково.

Сторона, яка бажає достроково розірвати договір, повинна письмово попередити іншу сторону за 30 днів та компенсувати іншій стороні грошові кошти у розмірі залогової суми. Однак, договір у в даному випадку між сторонами не був достроково розірваний, оскільки сторони не пред'являли один одному жодних вимог.

Посилався на те, що в матеріалах справи міститься вимога від 14.07.2016 року, адресована ФОП ОСОБА_3 (не ОСОБА_1, тобто відповідачу) Сергійовичу про повернення суми завдатку у розмірі 400 доларів США та 5480 грн., що начебто є сумою за останній місяць, що позивач не використала. Вказував, що відповідач взагалі не отримував і не міг отримати таку вимогу, оскільки дана вимога адресована не ФОП ОСОБА_1, а ОСОБА_3.

Вказував на те, що суд неправильно визначив правовий режим залогової суми згідно п.5.3 договору, визначив, що 400 доларів США, які передавались орендодавцю є заставою.

Зазначав, що суд першої інстанції самостійно, змінюючи вимоги позивача, вирішив, що це засіб забезпечення зобов'язання, а не аванс, чи завдаток, як посилалась сама позивач, а тому вийшов за межі пред'явлених позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених в ній та просили її задовольнити.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 8500 грн., в якості оплати за наступний місяць, матеріальної та моральної компенсації за примусове, дострокове виселення з квартири в розмірі 10000 грн., стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Відповідачем рішення суду в цій частині не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2015 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири, умовами якого врегульовано правовідносини, що виникли між сторонами з приводу користування однокімнатною квартирою, площею 39,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з п.14.1 договору оренди, усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані із ним, у тому числі пов'язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків дійсності або порушення договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства.

З вказаного пункту договору вбачається, що правовідносини між сторонами врегульовано як договором оренди так і положеннями чинного законодавства України.

Відповідно до п.4 договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду квартиру, що орендується та майно на строк, починаючи з 20.07.2015 року і закінчуючи 20.07.2016 року. Строк оренди може бути скорочений лише за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору.

Розмір орендної плати за договором оренди складає 8500 грн. за один місяць, орендна плата сплачується готівкою не пізніше 20 числа кожного місяця за наступний (п.п. 5.1.-5.2. договору оренди).

Згідно з п.5.4 договору оренди, розмір орендної плати за цим договором залишається незмінним на період укладення договору (при умові коливання курсу не більше 25 грн. за 1 долар США).

Пунктом 5.3 договору оренди визначено, що під час його підписання, орендар сплачує орендну плату та залогову суму у розмірі 400 у.о. (чотириста доларів США).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача кошти в сумі 400 доларів США (залогова сума), які не були їй повернуті відповідачем після припинення дії договору.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що кошти в розмірі 400 доларів США були передані відповідачу не в якості авансу, а в якості забезпечення виконання зобов'язань позивачем за договором оренди, та оскільки договір оренди припинив свою дію, у зв'язку з закінченням строку на який він був укладений, то вказані кошти повинні бути повернуті позивачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наситупного.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст.759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ч.1 ст.548 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

А тому є вірним висновок суду першої інстанції про те, що право учасників цивільних правовідносин визначити в договорі вид забезпечення виконання зобов'язань, що не передбачений ст.546 ЦК України, узгоджується із принципом свободи договору, встановленого ст.627 ЦК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Як встановлено судом, позивач під час укладення договору оренди сплатила відповідачу орендну плату та 400 доларів США в якості залогової суми. Сума в розмірі 400 доларів США була сплачена позивачемв якості забезпечення виконання неюзобов'язань за договором оренди, а тому залогова сума 400 доларів США є заставою.

Судом першої інстанції вірно враховано те, що строк договору оренди закінчився 20.07.2016 року, відповідачем кошти в сумі 400 доларів США, які є заставою, після припинення дії вказаного договору, позивачу повернуті не були, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи представника відповідача викладені в апеляційній скарзі відносно того, що позивач не виконувала належним чином умови договору оренди, орендну плату не сплачувала, у зв'язку з чим у відповідача виникло право на заставлене майно, а тому кошти в сумі 400 доларів США поверненню позивачу не підлягають, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що позивач неналежним чином виконувала умови договору оренди, як і доказів того, що відповідач звертався до позивача з вимогою про погашення заборгованості за вказаним договором, чи що існує відповідне судове рішення про стягнення такої заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач направляла вимогу про повернення коштів, яка була адресована не відповідачу, а ОСОБА_3, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана вимога була направлена на адресу відповідача із зазначенням його номера паспорта і в ній ставилося питання повернення коштів сплачених позивачем за договором оренди укладеного між сторонами.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд вийшов за межі позовних вимог колегія суддів відхиляє, оскільки суд підставно виходив з обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги та вірно визначив характер спірних правовідносин і застосував відповідні норми права, які їх регулюють.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказами дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді