АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4784/17 Справа № 199/2399/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та його законного представника ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_7 та членам його сімї, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі ордеру №977, виданого Самарським райвиконкомом №458 від 25 вересня 1990 року.

07 вересня 1990 року народився ОСОБА_11, якого зареєстрували на жилій площі вказаної вище квартири..

Позивач зазначає, що до вселення в квартиру в 1990 році її чоловік, ОСОБА_7 зробив перепланування в квартирі, а саме: три ізольовано суміжні кімнати перепланував в три ізольовані кімнати, подовжив коридор.

В 1993 році молодший син позивача, ОСОБА_12 знявся з реєстрації та переїхав проживати до дружини.

05 березня 1993 року помер чоловік позивача, ОСОБА_7 та 17 червня 2006 року помер син позивача, ОСОБА_8.

В 2011 році колишня невістка позивача, ОСОБА_10 почала проживати з іншим чоловіком, від якого у них в грудні місяці 2011 року народився син, ОСОБА_3, та його також зареєстрували на жилій площі вказаної вище квартири.

В 2012 році ОСОБА_10 тяжко захворіла, у звязку з чим батько дитини, ОСОБА_4 відвіз його до своїх батьків у м. Тернівка Павлоградського району Дніпропетровської області, де сам та дитину зареєстрував на жилій площі квартири АДРЕСА_2.

В 2012 році квартира АДРЕСА_1 була приватизована на 4-х осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_3

3 лютого 2013 року ОСОБА_10 померла. Після смерті ОСОБА_10 на 1/4 частину квартири, яку успадкували її сини: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та їм державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори було видане Свідоцтво про право на спадщину після померлої матері.

Позивач вказує, що під час приватизації квартири АДРЕСА_1 органом приватизації було допущено ряд суттєвих порушень, а саме: не здійснено вихід до квартир з метою виявлення переобладнання в квартирі чи їх відсутність; для приватизації надано технічний паспорт станом на 1992 рік на квартиру, який не містить даних щодо проведеного в квартирі перепланування.

Зважаючи на викладене вище, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить визнати недійсним розпорядження органу приватизації №4/53-12 від 02 липня 2012 року про передачу квартири АДРЕСА_3 у спільну часткову власність; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 02 липня 2012 року на імя ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_3; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 11 грудня 2013 року за реєстровим № 391/2013 та від 11 лютого 2014 року за реєстровим № 391/2013 на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на належну їм в рівних частках 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 після померлої ОСОБА_10.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року позов задоволено та ухвалено: визнати недійсним розпорядження органу приватизації №4/53-12 від 02 липня 2012 року про передачу квартири АДРЕСА_3 у спільну часткову власність; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 02 липня 2012 року на імя ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_3; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 11.12.2013 року за реєстровим № 391/2013 та від 11.02.2014 року за реєстровим № 391/2013 на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на належну їм в рівних частках 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 після померлої ОСОБА_10; вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, через свого представника, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_7 та членам його сімї, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі ордеру №977, виданого Самарським райвиконкомом №458 від 25 вересня 1990 року.

07 вересня 1990 року народився ОСОБА_6, якого зареєстрували на жилій площі вказаної вище квартири.

В 1990 році чоловік позивача, ОСОБА_7 зробив перепланування в квартирі, а саме: три ізольовано-суміжні кімнати перепланував в три ізольовані кімнати, подовжив коридор.

В 1993 році молодший син позивача, ОСОБА_12 знявся з реєстрації та переїхав проживати до дружини.

05 березня 1993 року помер чоловік позивача, ОСОБА_7 та 17 червня 2006 року помер син позивача, ОСОБА_8.

В грудні 2011 року колишня невістка позивача, ОСОБА_10 від спільного проживання з ОСОБА_4 народила сина, ОСОБА_3, якого зареєструвала на жилій площі вказаної вище квартири.

В 2012 році ОСОБА_10 тяжко захворіла та 13 лютого 2013 року померла. В 2012 році квартира№98 в будинку №10 по вул. Замполіта Бєляєва в м. Дніпропетровську була приватизована на 4-х осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_10 частку в квартирі успадкували її сини: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та їм державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори було видане Свідоцтво про право на спадщину після померлої матері по 1/8 частині на кожного.

В судовому засіданні встановлено, що під час приватизації квартири АДРЕСА_1 органом приватизації було допущено ряд суттєвих порушень, а саме: не здійснено вихід до квартир з метою виявлення переобладнання в квартирі чи їх відсутність; для приватизації надано технічний паспорт на квартиру станом на 1992 рік, який не містить даних щодо проведеного в квартирі перепланування.

З висновку судового експерта № Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_13 №751-16 від 01 липня 2016 року убачається, що планування квартири АДРЕСА_4 не відповідає даним технічного паспорту станом на лютий 1992 року, тобто в квартирі здійснено перепланування.

Задовольняючі позов, районний суд виходив з того, що оскільки органом приватизації допущено порушення вимог чинного законодавства при приватизації квартири, суд вважав, що розпорядження органу приватизації №4/53-12 від 02 липня 2012 року про передачу квартири АДРЕСА_3 у спільну часткову власність та Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 02 липня 2012 року на імя ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_3 слід визнати недійсними.

Зважаючи на те, що розпорядження органу приватизації №4/53-12 від 02 липня 2012 року про передачу квартири АДРЕСА_3 у спільну часткову власність та Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 02 липня 2012 року є недійсними, суд вважав, що свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину спірної квартири, видане спадкоємцям ОСОБА_6 та ОСОБА_3 після померлої ОСОБА_10 в рівних частках кожному-по 1/8 частині, також слід визнати недійсним.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир ( будинків) , жилих приміщень у гуртожитках у приватну власність громадян ( надалі Положення), громадянином до органу приватизації надаються:

- оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) , жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

копію документа, що посвідчує особу;

технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку ;

довідка про склад сім2ї та займані приміщення;

- копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку);

- документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

- копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації;

- заява згода тимчасово відсутніх членів сімї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі;

Відповідно до п. 22 Положення, на підставі розпорядження органу приватизації (щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах), рішення органу місцевого самоврядування (щодо жилих приміщень у гуртожитках) орган приватизації замовляє у субєкта господарювання, який здійснює технічну інвентаризацію обєктів нерухомого майна відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773, технічний паспорт на квартиру, жиле приміщення у гуртожитку, а на одноквартирний будинок технічний паспорт на домоволодіння, і видає свідоцтва про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісно, спільної часткової) власності. У свідоцтво про право власності на житло вносяться господарські будівлі (приміщення), які є у користуванні осіб, що приватизують житло, а саме: сараї, гаражі. комори і таке інше, які розташовані на прибудинковій території і не є самовільно збудованими. Вказані господарські будівлі (приміщення) передаються у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (будинків), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Крім того, відповідно до вимог ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, позивач відповідно ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено факту порушення її прав, оскільки у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 751-16 проведеної під час розгляду справи зазначено, що встановити можливий час перепланування вказаної квартири методом візуального обстеження обєкту дослідження експерту не виявилось можливим; лабораторна база, яка б могла визначити час застосування використаних матеріалів в інституту відсутня, крім того, загальна площа квартири залишилася не змінною, а також позивачка проживаючи в цій квартирі весь час з дня її отримання знала про всі дії, які вчинялися в в цій квартирі, але із вказаними питаннями звернулася лише через 15 років.

Підставою для задоволення позову власника (наймача) квартири є встановлення факту порушення прав власника (наймача) квартири і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав, але таких порушень, у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано, у звязку з чим позовні вимоги є безпідставними і задоволенню підлягають.

Проте суд першої інстанції на вазане уваги не звернув та передчасно прийшов до висновку про задоволення позову

За таких обставин, позовні вимоги є передчасними, а суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 268 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та його законного представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 268 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_14