22-ц/775/719/2017(м)
Головуючий у 1-й інстанції Подліпенець Є.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Попової С.А., Лопатіної М.Ю.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, часткового правонаступника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на його частину, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача і з урахуванням уточнених позовних вимог, зазначала, що з 1996 року мешкала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 03 вересня 2013 року. ОСОБА_5 помер 17 серпня 2013 року. Позивач вказує,що вони з ОСОБА_5 мешкали в будинку № 204 по вул. Леніна в с.м.т. Володарське, який належав ОСОБА_5 За час їх сумісного проживання за спільні кошти у 1997 році придбано майно: автомобіль ВАЗ 21011, держномер 784-05 ЕА, оформлений на ОСОБА_5; з 1998 року по 2011 рік, протягом якого ОСОБА_5 не працював і доходу не мав, за її особисті кошти у зазначеному будинку були проведені будівельні та ремонтні роботи, внаслідок чого будинок значно поліпшено та він істотно збільшився у вартості. Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем першої черги за законом є його син ОСОБА_4 Просить суд визнати спільною власністю подружжя, а саме її та ОСОБА_5 будинок № 204, розташований по вул. Леніна в с.м.т. Володарське Володарського району Донецької області та автомобіль марки ВАЗ-21011, державний номер НОМЕР_1, визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку та автомобілю.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано домоволодіння № 204, розташоване по вул. Леніна в смт. Володарське Володарського району Донецької області та автомобіль марки ВАЗ-21011, реєстраційний номер НОМЕР_1, спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який помер 17.08.2013 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки домоволодіння № 204 розташованого по вул. Леніна в смт. Володарське Володарського району Донецької області та на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ-21011, 1978 року випуску, жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1., номер двигуна НОМЕР_2, номер шасі 2440681, номер кузова НОМЕР_3. В решті частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору в розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права,подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Володарского районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що оскільки його покійний батько та позивач не перебували в зареєстрованому шлюбі, то ОСОБА_2 зобовязана довести, що спільна сумісна власність створена за рахунок спільної праці та її трудової участі, проте суд необґрунтовано задовольнив вимоги, не зважаючи на їх недоведеність. Зазначає, що суд при ухваленні рішення, керувався ст. 24, 25 КпШС України, однак, у звязку з тим, що позивач та ОСОБА_5 не перебували в зареєстрованому шлюбі, зазначені норми закону не мають бути застосовані до зазначених правовідносин. З посиланням на ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що між позивачем та ОСОБА_5 була укладена угода про спільну працю з метою придбання у спільну сумісну власність спірного майна, а позивачем не доведено факт спільної праці членів сімї на підставі письмової угоди. Отже, позивачем не надано допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року за наслідками розгляду даної цивільної справи касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року, яким скасоване рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року та ухвалено нове рішення, скасоване, та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому, судом касаційної інстанції зазначено, що враховуючи, що ОСОБА_2 відповідно до договору дарування частини домоволодіння від 16 березня 2016 року відчужила 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вул. Леніна, 204 у смт. Володарське Володарського району Донецької області на користь ОСОБА_3,отже, змінено власника майна, апеляційний суд не врахував вимоги про сингулярне (часткове) правонаступництво та не залучив ОСОБА_3 як нового власника частини домоволодіння до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року до участі у справі було залучено ОСОБА_3 як частково правонаступника позивача ОСОБА_6

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача ОСОБА_2, часткового правонаступника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3, та відповідача ОСОБА_4, які про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та від них надійшли заяви про слухання справи за їх відсутність. ( а.с.186,188,189,194,197,199)

Заслухавши суддю - доповідача, доводи представника відповідача ОСОБА_7, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, судове рішення скасувати та у задоволені позову відмовити, представника позивача ОСОБА_8, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов про визнання спільною сумісною власністю подружжя будинку та автомобілю, суд виходив із того, що вартість майна - будинку, який ОСОБА_5 отримав у спадщину, за час сумісного проживання з ОСОБА_2 суттєво збільшилась унаслідок спільних трудових і грошових затрат подружжя, а тому згідно зі ст. 25 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, його слід визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя, та визнав за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини вищевказаного домоволодіння

Визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частки автомобіля, суд з посиланням на ст. 22,28 КпШС України, прийшов до висновку ,що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт придбання автомобілю марки ВАЗ-21011, реєстраційний номер НОМЕР_1 в період спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_5 однією сімєю без укладення шлюбу, а тому автомобіль є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна з оглядом на наступне.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2013 року встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 1996 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу по вул. Леніна, 204 у смт Володарське Володарського району Донецької області.

17 серпня 2013 року ОСОБА_5 помер.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 4017 від 14 грудня 2000 року після батька ОСОБА_9 , який помер 21 вересня 1999 року,належить жилий будинок із шлакоблоку, жилою площею 39,7 кв.м,.літ.А-1 з надвірними побудовами: забор № 1, ворота № 2, уборна -Е, сарай-В, літня кухня-Г, нежила прибудова Б-1, баня В, сарай Д, гараж Е, розташовані на земельній ділянці Володарської селищної ради в селищі Володарське, вулиця Леніна, 204, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і власником якої, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 469024, виданого Володарською райдержадміністрацією 02 лютого 2011 року, є ОСОБА_5С.( а.с.38 том 2)

Такий же розмір жилої площі спірного будинку, а саме - 39,7 кв.м. зазначений у акті прийомки його в експлуатацію у вересні 1977 року, коли власником будинку був ОСОБА_9- батько ОСОБА_5, та зазначена загальна площа 58,1 к.в., яка в подальшому змінювалась у звязку з облаштуванням допоміжних приміщень.( а.с. 34-36 том 2)

Згідно довідки КП «Володарське БТІ» від 12.12.2013 року за вих. № 35 та технічного паспорту на житловий будинок № 204 по вул. Леніна в смт. Володарське виготовленого станом на 15.10.2008 року, вищевказаний будинок складається з житлового будинку літ. А-1, 1975 року побудови; прибудови літ. а-1, 1975 року побудови; огорожі літ. № 1, 1976 року побудови; воріт літ. № 2, 1976 року побудови; воріт літ. № 3, 1976 року побудови; мостіння літ. № І, 1976 року побудови; літньої кухні літ. № Г, 1977 року побудови, в 1999 році побудовано сарай /лазня/ літ. № В, сарай літ. № Д, гараж літ. № Е, вбиральню літ. № Е; в 2000 році побудовано нежитлову прибудову літ. № Б-1; в 2003 році побудовано веранду літ. № а2-1 та в 2008 році побудовано гараж літ. № Л та сарай літ. № М.( а.с. 35 том 1)

Звертаючись з позовними вимогами про визнання спільною власністю подружжя будинку , позивачка в уточнених позовних вимогах стверджувала, що у 1999 році позивач побудувала сарай( лазню) літ В,сарай літ Д, гараж літ Е, вбиральню літ. Е . У 2000 році побудувала нежилу прибудову літ. Б-1; у 2003 році- побудувала веранду літ. а-2-1, а у 2008 році - побудовані гараж та сарай літ Л та М . ( а.с. 91-92 том 1) У свою чергу, з 1998 року по 2011 рік був зроблений капітальний ремонт у будинку.

Враховуючи, що згідно довідки КП «Володарське БТІ» від 12.12.2013 року за вих. № 35 та технічного паспорту на житловий будинок № 204 по вул. Леніна в смт. Володарське виготовленого станом на 15.10.2008 року у вищевказаному будинку у 1999 році побудовано сарай /лазню/ літ. В, сарай літ. Д, гараж літ. Е, вбиральню літ. Е ; в 2000 році побудовано нежитлову прибудову літ. № Б-1; в 2003 році побудовано веранду літ. № а2-1; та в 2008 році побудовано гараж літ. Л та сарай літ. М., суд прийшов до висновку , що дані обєкти будівництва побудовані в період проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Разом з цим, відповідно до рішення виконавчого комітету Володарської селищної ради від 12.04.2000 року № 35/4 були узаконені гр. ОСОБА_5 самовільно побудовані гараж 6.6м х 4.6 м,баню( лазню) - 2мх3м, сараю 3мх3м, які були побудовані померлим батьком ОСОБА_9 ( а.с. 42 том 2) ОСОБА_8 рішення після оскарження його у судовому порядку є чинним. ( а.с. 165-169 том2)

У свою чергу, вбиральня літ. Е, нежила прибудова літ Б-1 входить до складу спадкового майна ОСОБА_5С.( а.с. 38 том2)

Отже, висновки суду, що сарай /лазню/ літ. В, сарай літ. Д, гараж літ. Е, вбиральню літ. № Е ; нежитлову прибудову літ. № Б-1 було побудовано позивачкою, спростовується матеріалами справи, та іншого позивачем не доведено.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року N 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу України та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом ст. 12,13 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Судом встановлено, що спірний жилий будинок з 23 вересня 1997 року належав на праві приватної власності ОСОБА_9, а після його смерті, з 14 грудня 2000 року -ОСОБА_5

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 4 жовтня 1991 року N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", члени сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 Житлового кодексу України обов'язок не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво.

Як вбачається з документів інвентарізаційної справи БТІ - витягів з реєстру прав власності на нерухоме майна від 27 листопада 2007 року, 27 жовтня 2008 року - житлова площа будинку 204 по вул. Леніна в с.м.т. Володарське не змінилася та становить 39,7 кв.м, загальна площа 70,8 кв.м.

Таким чином, у справі не встановлено, що за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 була збільшена житлова площа будинку, який належав ОСОБА_5, а тому підстав визнавати спірний жилий будинок спільною сумісною власністю відповідно до ст. 17 Закону Украпїни «Про власність» та ст. 62 СК України немає, оскільки після проведених ремонтних та будівельних робіт у вказаному будинку жила площа будинку не змінилася.

Разом з цим, доводи позивача ОСОБА_2 у збільшенні цінності будинку за рахунок його капітального ремонту, будівництва та поліпшення допоміжних приміщень, зокрема, з наданням товарних чеків з 2001 року по 2012 рік, згідно яких вона купувала будівельні матеріали, а саме: плитку, фарбу, шпалери, цемент, руберойд, шлакоблок, пісок на загальну сума 6370,80 грн. та замовила виготовлення 13 вікон з підвіконнями та сплатила їх вартість в розмірі 11953,02 грн.,то відповідно до згаданих норм матеріального права, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України N 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» (пп. 4, 5) така участь дає право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво.

У свою чергу, за життя власника жилого будинку, позивачка не пред'являла до нього вимог ні про відшкодування своїх затрат, ні про визнання частки в майні.

Отже, ухвалене у справі рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання будинку обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на 2/3 частки будинку № 204 по вул. Леніна в с.м.т. Володарське підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

Переглядаючи судове рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання автомобілю спільною власністю подружжя та визнання за позивачем право власності на 1/2 його частки, судова колегія виходить з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2013 року що ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який помер 17 серпня 2013 року, з 1996 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. За час їх сумісного проживання за спільні кошти у 1997 році придбано майно: автомобіль ВАЗ 21011, держномер 784-05 ЕА, зарєєстрований на ОСОБА_5

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно,зокрема, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї. (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку з цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Саме до цього по суті зводяться правові висновки, викладені в судовому рішенні , викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Судку України від 11 березня 2015 року № 6-211 цс14.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 17 листопада 1995 року звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України і інші записи про його трудову діяльність, а також відомості про його доходи на час придбання автомобіля відсутні.

Позивач ОСОБА_2 на час придбання автомобіля працювала у Науково-технічного підприємства «Гефест» на посаді директора з 21 жовтня 1992 року по 31 грудня 2002 року та її заробітна плата складала: 1996 рік 2 102,47 грн., 1997 рік 2 437,14 грн., 1998 рік 2 676,96 грн., 1999 рік 3 088,73 грн.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, визнавала придбаний в 1997 році автомобіль їх спільною сумісною власністю з ОСОБА_5

Приймаючи рішення про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції помилково послався на положення ст. 22, 28 КпШС України, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не перебували в зареєстрованому шлюбі, а положення ч. 2 ст. 74 СК України щодо поширення положень глави 8 цього Кодексу на майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь - якому іншому шлюбі, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли в 1997 році.

Разом з цим, судова колегія вважає правильним висновок суду про визнання за позивачем право власності на 1/2 частку автомобіля, придбаного під час проживання позивача з ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки це неподільна річ, позивач не ставила питання про визнання за нею права власності на весь автомобіль, грошову компенсацію на депозитний рахунук суду не вносила, достовірних доказів збільшення її частки у сумісно придбаному майні суду не надала.

Крім того, позивач рішення суду, яким визначена її частка в цьому майні, не оскаржувала.

За таких обставин, судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання автомобіля обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ-21011 реєстраційний номер 784-05ЕА підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про визнання автомобіля марки ВАЗ-21011 реєстраційний номер 784-05ЕА спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_10, який помер 17 серпня 2013 року, та визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаного автомобілю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, часткового правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на його частину задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки ВАЗ-21011 реєстраційний номер 784-05ЕА спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який помер 17 серпня 2013 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ-21011, 1978 року випуску, жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2, номер шасі 2440681, номер кузова НОМЕР_3.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, часткового правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання домоволодіння № 204 по вул. Леніна в смт. Володарське Володарського району Донецької області спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки домоволодіння відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_11

ОСОБА_12