Справа № 136/839/17 Провадження № 22-ц/772/2894/2017Головуючий в суді першої інстанції Кривенко Д. Т.
Категорія 27 Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справа Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого Якименко М.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

За участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03.10.2017,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позов Банк вказував, що 16.07.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 4 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок НОМЕР_1 Універсальна 55, термін дії - 12/2020. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 23.04.2017 року в нього перед банком утворилася заборгованість у розмірі 18 016,19 грн., з них: 5 032,88 грн. - заборгованість за кредитом; 5 929,88 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 719,33 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 834,10 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 03.10.2017 у задоволенні позову було відмовлено.

З таким рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважаючи, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального і процесуального права, посилаючись на обставини, викладені у скарзі, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ОСОБА_2 виявив намір на отримання кредиту у ПАТ КБ «Приват - Банку», кредитка «Універсальна» 55 днів», за умовами якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок НОМЕР_1, «Універсальна 55» в сумі 4 200,00 грн. зі сплатою 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 12/2020.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст. 10, 60 ЦПК України, виходив з того, що позивачем не було доведено передачу в розпорядження ОСОБА_2 кредитних коштів та користування ними, що виключає виникнення у нього будь - яких зобов'язань перед позивачем. Мотивував це тим, що позивачем не було надано доказів на підтвердження надання можливості позичальнику ОСОБА_2 мати доступ до кредитних коштів, зокрема доказів отримання ним кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі, а тому підстави вважати, що у нього виникли будь - які зобов'язання перед позивачем, у зв'язку з подачею ним Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват-Банку - відсутні.

Колегія з таким висновком не погоджується.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, при зверненні до суду із вказаним позовом в обґрунтування своїх вимог Банком були надані копії, зокрема, таких документів: розрахунок заборгованості за договором № б/н від 16.07.2012, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

З вказаної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_2 16.07.2012 звернувся до ПАТ «КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних коштів, які містяться на кредитній карті у встановленому лімітному розмірі.

Така анкета-заява містить застереження щодо ознайомлення з умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, факт ознайомлення з якими та погодження з ними підтверджується підписом клієнта.

ОСОБА_2 своїм підписом, який був поставлений на такій анкеті-заяві підтвердив факт того, що він ознайомлений із зазначеними умовами та отримав зазначені кошти.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив факт отримання ним коштів, визнав існуючий за ним борг тільки в розмірі тіла кредиту, та не заперечував щодо необхідності його погашення у визнаній частині. Також пояснив, що причиною невнесення ним коштів на кредитний рахунок для погашення боргу стала хвороба дружини, лікування якої потребувало значних коштів.

З наданої Банком Виписки по карті відповідача за період з 01.01.1999 по 22.11.2017 вбачається, що останньою датою поповнення ОСОБА_2 карткового рахунку було 20.07.2016 на суму 1000,00 грн. Після вказаної дати відповідачем погашення існуючої заборгованості не здійснювались.

Строк дії картки визначений до 12 місяця 2020 року.

Таким чином існування заборгованості у відповідача перед Банком по тілу кредиту знайшло своє підтвердження на основі належних письмових доказів, а також пояснень сторін, а тому колегія вважає з потрібне стягнути з відповідача борг в розмірі 5032, 88 грн, що складає тіло кредиту.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» встановлено умови нарахування процентів за користування коштами на такій карті.

Відповідно до Анкети-заяви відповідач ознайомлений та погоджується з такими тарифами Банку.

Відповідним розрахунком, який був наданий суду першої інстанції, підтверджується існування заборгованості також по відсотках за користування кредитом та пені, що становить 5929,00 грн та 5719, 33 грн, відповідно.

Отже, зазначені суми, які виникли в результаті неналежного виконання позичальником своїх обов'язків перед Банком, також підлягають стягненню на користь Банку з ОСОБА_2

Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалось колегія визнала обґрунтованою вимогу щодо стягнення з нього неустойки, оскільки за ним рахується сума невиконаного зобов'язання.

Проте, щодо стягнення з ОСОБА_2 штрафів колегія зазначає таке.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 кредитного договору при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами даного договору (500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій).

Тобто у кредитному договорі за одне порушення встановлено два види відповідальності: штраф та пеня, що є порушенням ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За цих обставин колегія суддів вважає, що вказані Банком суми штрафів стягненню з відповідача не підлягають.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не вжив заходів для встановлення обставин, які мають значення для справи, не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а тому прийшов до неправильного висновку про відмову у задоволенні позову. В зв'язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до вказаної статті апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь банку 1481,52 гривні судових витрат, що є пропорціним до розміру задоволених позовних вимог, а також 1760,00 гривень, які були сплачені Банком за подання апеляційної скарги (всього 3241,52 гривні).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 549, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 88, 303, 307-309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03.10.2017 скасувати.

Ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в сумі 16682,09 гривень, з яких: 5032,88 гривень - тіло кредиту, 5929,88 гривень- нараховані відсотки за користування кредитом, 5719, 33 гривень пені.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені останнім судові витрати в сумі 3241,52 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: