Номер провадження: 22-ц/785/3083/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника АТ „УкрСиббанк ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ПАТ „УкрСиббанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року юрисконсульт Південного центру стягнення боргів ДСБ АТ „УкрСиббанк ОСОБА_6 звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір №0 від 10.12.2007 року, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 80000,00 доларів США, при цьому відповідач зобов'язався повернути ці грошові кошти, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 13,9 % річних згідно встановлених договором умов та розміру. В результаті невиконання умов кредитного договору, у нього виникла заборгованість, що була стягнута рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 25.04.2013 року, відкрито виконавче провадження та в рамках підготовки документів до реалізації іпотечної квартири, було встановлено, що у квартирі без згоди банку були зареєстровані дружина та син позичальника, що є порушенням п.2.4.6 Договору, тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 зі встановленням способу реалізації шляхом проведення прилюдних торгів, виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації місця проживання відповідним органом реєстрації.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 24.01.2017 року у задоволенні позову ПАТ „УкрСиббанк відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник АТ „УкрСиббанк ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24.01.2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що:

10.12.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір №0, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 80000,00 доларів США, який він зобов'язався повернути банку, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 13,9 % річних згідно встановлених договором умов та розміру.

10.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений ОСОБА_7, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, для задоволення грошових вимог позивача за кредитним договором №0 від 10.12.2007 року. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.11.2007 року виконкомом Одеської міської ради.

У результаті невиконання умов кредитного договору, у ОСОБА_3 виникла заборгованість, що була стягнута Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 25.04.2013 року. За вказаним Рішенням суду був виданий виконавчий лист, відкрито виконавче провадження ВП № 45827440 та у відповідності до Постанови державного виконавця від 30.08.2016 року, на виконання зазначеного рішення суду, із заробітної плати боржника, котрий працює механіком ПП Трансмітт, проводиться щомісячне утримання.

Відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що:

- звернення стягнення на предмет іпотеки зумовить подвійне стягнення, оскільки відбувається одночасне стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором в порядку відкритого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі відповідного рішення суду, яке вступило в законну силу;

- позивачем не зазначено початкову ціну іпотечного майна;

- кредит отримано в іноземній валюті, і тому нерухоме майно, передане в забезпечення такого кредиту у відповідності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року №1304-VII, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника).

Відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з похідності даної вимоги від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмова у задовленні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки унеможливлює задоволення вимоги про виселення відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зняття з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Судлу України у справі № 6-1080цс15 від 03 лютого 2016 року.

Суд першої інстанції не перевірив чи було реально виконано рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором і в якому обсязі.

При цьому суд не надав належної оцінки доводам ПАТ «УкрСиббанк», що саме у звязку з невиконанням рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, державним виконавцем було проведено акт опису та арешту заставної квартири для її реалізації в рахунок погашення боргу та виявлено, що в порушення п. 2.4.6 договору іпотеки іпотекодавець прописав у квартирі без згоди іпотекодержателя ОСОБА_5 та неповнолітню дитину - ОСОБА_8, що ускладнило процес здійснення виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тому висновок районного суду про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки зумовить подвійне стягнення, з посиланням на відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі відповідного рішення суду, яке вступило в законну силу, про стягнення заборгованості за кредитним договором, є помилковим.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до п. 1.2. іпотечного договору від 10.12.2007 року сторони узгодили вартість предмету іпотеки квартири АДРЕСА_3 в розмірі 551970 грн.

Водночас з матеріалів справи не вбачається, що сторонами оспорювалася ціна предмету іпотеки, узгоджена ними в іпотечному договорі від 10.12.2007 року.

При таких обставинах висновок районного суду про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки у звязку з відсутністю початкової ціни предмету іпотеки, є помилковим.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року №1304-VII, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний закон зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, той не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи іпотекодавцю ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2. Відомостей про наявність в іпотекодавця іншого житла, не надано.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання, що суд першої інстанції не мав підстав для застосування до правовідносин між сторонами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року №1304-VII. Доводи апеляційної скарги зведені до того, що Закон №1304-VII ві 03.06.2014 року не є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог, як помилково вважав суд.

За наведених обставин, висновки районного суду наведені в якості підстав для відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідають обставинам справи і не засновані на законодавстві.

Тому рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

для вирішення заявлених позовних вимог по суті принаймні необхідно:

- перевірити правильність розрахунку розміру заборгованості за основним зобов`язанням;

- вирішити питання з наявністю узгодженої ціни предмети іпотеки, яґк початкової ціни для його поадльшої реалізації.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судовою колегією на виконання ч.4 ст. 10 ЦПК України присутньому представнику відповідача ОСОБА_3 розяснено про правові наслідки вчинення нею процесуальних дій у вигляді клопотання про призначення експертизи щодо правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором та акту оцінки предмету іпотеки у разі незгоди з раніше погодженою ціною іпотеки відповідно до п. 1.2. договору іпотеки від 10.12.2007 року.

В засіданні судової колегії представник відповідача ОСОБА_3 не заперечувала проти ціни предмету іпотеки, яка погоджена сторонами у п. 1.2. договору іпотеки від 10.12.2007 року та не виявила бажання заявити клопотання про призначення судово-економічної експертизи щодо правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором. При цьому представник відповідача пояснила, що питання про стягнення заборгованості у справі, рішення по якій вступило в законну силу, перевірялося касаційною інстанцією і зараз виконується в примусовому порядку. У складі заборгованості за кредитним договором зокрема були тіж самі складові- тіло кредиту, проценти та неустойка.

Виходячи з того, що апеляційний суд виконав свій процесуальний обовязок щодо сприяння сторонам у всебічному та повному зясуванні обставин справи і що присутня представник іпотекодавця ОСОБА_3 не скористалась своїм процесуальним правом заявити клопотання про забезпечення доказів для доведення обставин, на які вона посилалася у своїх запереченнях проти задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, виказавши таким чином узгоджену зі своїм довірителем позицію.

За таких обставин, судова колегія приймає до уваги розрахунок кредитної заборгованості в рахунок погашення якої заявлені вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також судова колегія приймає до уваги в якості початкової ціни вартість предмету іпотеки, узгоджену сторонами в п. 1.2. договору іпотеки від 10.12.2007 року.

Отже, заявлені ПАТ «УкрСиббанк» вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 84 кв. м., житловою площею 45,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 в рахунок погашення заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, в сумі 165135,60 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 24.02.2016 року складає 4497279,48 грн. з яких: 71328,22 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1942542,61 - заборгованість по кредиту; 93807,38 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 2554736,87 грн. - заборгованість по процентах, 750443 грн. 11 коп. заборгованість по пені за спрострочення сплати тіла кредиту; 1202038 грн. 50 коп. заборгованість по пені за прострочення сплати процентів з встановленням способу реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та початковою ціною 551 970 грн. у відповідності до п.1.2. договору іпотеки від 10.12.2007 року - підлягають задоволенню.

Оскільки позивачем в апеляційній скарзі не наведено доводів, якими апелянт заперечує, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, а з матеріалів справи не вбачається, що іпотекодавцю належить на праві вланості інше житло, а сам предмет іпотеки має технічні характеристики, які підпадають під дію даного закону, судова колегія ухвалюючи відповідне судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до статті 217 ЦПК України зупиняє стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Перевіряючи законність рішення районного суду при вирішенні вимог про виселення відповідачів, судова колегія звертає увагу, що районний суд виходив з неможливості задоволення цих вимог у звязку з відмовою у вимогах про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки судова колегія рішення районного суду в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки скасувала та ухвалила в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, то рішення суду про відмову у задоволенні вимог про виселення з посиланням виключно на похідність цих вимог від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення .

Судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (правовий висновок Верховного Суду України у справі за № 6-3173цс15 від 06.07.2016 року).

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР) (правовий висновок Верховного Суду України у справі за № 6-1731цс16 від 21.12.2016 року).

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 набув на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.11.2007 року виконкомом Одеської міської ради, тобто до укладення кредитного договору з позивачем і не за рахунок кредитних коштів. За таких обставин виселення відповідачів можливо з наданням іншого постійного житла, яке повинно бути зазначене в рішенні суду.

Судова колегія звертає увагу, що законодавством не врегульований механізм правової реалізації даної норми, зокрема за рахунок кого саме (держави, органу місцевого самоврядування чи іпотекодержателя тощо) має виділятися мешканцям, яких виселяють з житлового приміщення предмету іпотеки, що було придбано не за рахунок кредиту, інше постійне житло.

Відсутність правового механізму реалізації норми ч.2 ст. 109 ЖК УРСР, яка однак, є обов`язковою при вирішенні питання про виселення, перешкоджає у задоволенні заявлених вимог ПАТ «УкрСиббанк».

Тому у задоволенні вимог про виселення слід відмовити.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку по спірній квартирі, посилаючись на те, що позивач обрав невірний спосіб захисту прав.

Однак з таким мотивуванням судова колегія погодитися не може.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК України.

Відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Згідно зі ст. 7 цього Закону (у редакції Закону від 5 липня 2012 року № 5088-VI) цими органами зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі є предявлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог про зняття відповідачів з реєстрації з квартири, що є предметом іпотеки, оскільки апеляційним судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні вимог про виселення.

Відмова у виселенні унеможливлює задоволення вимог про зняття осіб з реєстраційного обліку.

Таким чином, апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення у вимогах про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовою у вимогах про виселення та зняття з реєстраційного обліку з підстав викладених у цьому рішенні апеляційного суду.

У відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

ПАТ „УкрСиббанк фактично сплачено в суді першої інстанції 1378 грн. та в апеляційної інстанції 1515 грн. (110% від суми, що підлягала сплаті в суді першої інстнації), а всього 2893 грн.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем в загальній сумі 2893 грн., що є пропорційним задоволеним вимогам про звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна якого визначена за погодженням сторін в сумі 551970 грн., що є пропорційним співвідношенням суми, на яку задоволені вимоги і фактично понесеними витратами.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника АТ „УкрСиббанк ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства „ УкрСиббанк - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, в сумі 165135,60 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 24.02.2016 року складає 4497279,48 грн. з яких: 71328,22 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1942542,61 - заборгованість по кредиту; 93807,38 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 2554736,87 грн. - заборгованість по процентах, 750443 грн. 11 коп. заборгованість по пені за спрострочення сплати тіла кредиту; 1202038 грн. 50 коп. заборгованість по пені за прострочення сплати процентів, -

звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 84 кв. м., житловою площею 45,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну 55, 751 970 грн. у відповідності до п.1.2. договору іопотеки від 10.12.2007 року.

Зупинити звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року № 1304-VII.

Відмовити у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення та про зняття з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк судові витрати у вигляді судового збору сплаченого в суді першої інстанції та за подання апеляційної скарги в загальній сумі 2893 грн. (1378+1515).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

ОСОБА_9