Справа № 504/4039/17
Провадження № 2-о/504/389/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Барвенка В.К.,

присяжних ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретаря Мельникової В.М.,

за участі прокурора Ковальчук С.С.,

представника лікарського закладу ОСОБА_3, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав, заяву головного лікаря КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2» - ОСОБА_4, за участі заінтересованої особи опікуна ОСОБА_5, про госпіталізацію ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка визнана судом недієздатною, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Головний лікар КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка визнана судом недієздатною, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку.

В мотивування заявлених вимог заявник вказує, що 14.11.2017 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, була доставлена до КУ «ООПЛ №2» у звязку з загостренням захворювання.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.09.2017 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатною, призначено опікуном над недієздатною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні № 2 від 15.11.2017 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає на психічне захворювання органічний маячний розлад, внаслідок чого вона не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності ОСОБА_6, оскільки, з наявних матеріалів справи, вбачається, що її психічний стан здоровя не дозволяє приймати участь в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник лікарського закладу підтримав заяву, просив її задовольнити в повному обсязі з мотивів необхідності госпіталізації ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка визнана судом недієздатною, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку.

Як пояснив в судовому засіданні лікар-психіатр, ОСОБА_6 страждає психічним захворюванням з 1994 року, повторно лікувалася в 2004 року та в 2012 році з діагнозом «Органічний маячний розлад», є інвалідом 2 групи, безстроково, поступила повторно за направленням райпсихіатра з дому у супроводі карети швидкої допомоги, теперішнє поступлення у звязку з неадекватною поведінкою, галюцинаціями, агресією, маячними висловлюваннями переслідування, страхами.

ОСОБА_5, який є опікуном над недієздатною ОСОБА_6, у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, якою просив розглянути справу щодо примусової госпіталізації його матері ОСОБА_6, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» без його участі та задовольнити заяву в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні також повністю погодився з думкою представника лікарського закладу, не заперечував щодо задоволення вказаної заяви.

В судовому засіданні ОСОБА_6 участь не приймає, оскільки її психічний стан за матеріалами справи не дозволяє приймати участь в судовому засіданні.

Заслухавши думку, доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви головного лікаря виходячи з наступного:

У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально правовими обмеженнями.

Нормою ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоровя особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово психіатричної експертизи посмертно.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою зясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь яку медичну спеціальність, інші особи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.

Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.

У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Судом встановлено, що згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні № 2 від 15.11.2017 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає на психічне захворювання органічний маячний розлад, внаслідок чого вона не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих.

Суд вважає, що термін «Душевнохворий» не має чіткого визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, щоб дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятих норм.

Аналогічну позицію висловив Європейський Суд з прав людини в справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37.

Високий Суд висловив думку, для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи:

По-перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору обєктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги.

По-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації.

По-третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 має документально закріплену історію психічної проблеми перед госпіталізацією, неодноразово проходила лікування в психіатричних закладах, є недієздатною.

Крім того, комісія лікарів-психіатрів, яка оглядала ОСОБА_6 надала свою медичну оцінку психічного стану останньої перед госпіталізацією.

На час огляду психічний статус ОСОБА_6 дозволив комісії лікарів психіатрів дійти до висновку, що у хворої свідомість не порушена, орієнтована повністю, підтверджує слухову галюцинації, негативна до невістки, дисфорична, негативістична, відчуває страхи, боїться переслідувачів, які погрожують вбити, розторможена, малопідкоряєма.

Суд приходить до висновку, що в сенсі положень ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» такі дії комісії лікарів психіатрів є правомірними, і засновані на законі.

Висновок комісії лікарів-психіатрів містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають суду підстави вважати, що у ОСОБА_6 наявне психічне захворювання, і у суду не має сумнівів в правильності висновків комісії лікарів - психіатрів, в звязку із чим суд вважає, що стан здоровя ОСОБА_6 може вимагати невідкладної психіатричної допомоги.

Таким чином, у суду не має сумнівів у подоланні презумпції психічного здоровя, яка гарантована ОСОБА_6 положенням статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки наявність розладу її психічного здоровя повністю встановлена і доведена належними та допустимими доказами, які зібрані по справі.

Відповідно до ст. 282 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні.

У Резолюції Генеральної ОСОБА_7 Організації Обєднаних Націй «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» від 18 лютого 1992 року № 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватись на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16,17).

Парламентська ОСОБА_7 Європи у Рекомендаціях з психіатрії та прав людини від 01 січня 1994 року № 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7).

Визначаючи часову межу госпіталізації ОСОБА_6 суд виходить з того, що в судовому засіданні лікар довів, що термін лікування даного пацієнта, з урахуванням обставин та ступеня його захворювання, має бути до 15.01.2018 року, і саме такий термін лікування призведе до покращення психічного стану здоровя хворої.

У суду не має сумнівів в необхідності лікування ОСОБА_6 до 15.01.2018 року, тобто максимально можливий в даному випадку найкоротший термін, який визначений законом.

Однак, слід розяснити, що в силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про психіатричну допомогу» виписка особи, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, здійснюється за рішенням комісії лікарів-психіатрів (тобто це рішення може бути прийнято у будь-який проміжок часу встановленої часової межі госпіталізації особи), або за рішенням суду про відмову в продовженні такої госпіталізації.

Крім того, клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятись до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні три місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, ч. 2 ст. 28, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 7, 11, 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ст.ст. 4, 5, 6, 8, 14, 15, ч. 2. ст. 18, 57, 59, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 223, 281, 282, 293, 294, 296 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву головного лікаря КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - ОСОБА_4, про госпіталізацію ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка визнана судом недієздатною, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку, - задовольнити.

Госпіталізувати у примусовому порядку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2», встановивши граничний термін лікування до 15 січня 2018 року.

Розяснити, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про психіатричну допомогу» при перебуванні особи, яка визнана недієздатною в психіатричному закладі, ця сама особа підлягає огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць для вирішення питання про необхідність продовження чи припинення надання цієї особі стаціонарної психіатричної допомоги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з часу отримання копії постанови через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Одночасно копія апеляційної скарги направляється особою, яка її подає до Апеляційного суду Одеської області.

Головуючий суддя В.К. Барвенко

ОСОБА_8 ОСОБА_1

ОСОБА_2