АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/8440/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/1211/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - ОСОБА_1, ОСОБА_2 і її представника

ОСОБА_4,

представника ДВС - Оразової Інни Олегівни,

представника ОДПІ - Свистун Євгенії Мирославівни, представника ТОВ "Піраміда" - Магдич Ольги Олександрівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Тернопільської ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області, третіх осіб ТОВ "Піраміда", ОСОБА_8 про виключення майна з акту опису та арешту і визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

03.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що автомобіль був придбаний за особисті кошти ОСОБА_1 і перебував постійно у його фактичному володінні та користуванні, а тому, хоча титульним власником авто значиться ОСОБА_2 і вироком суду її визнано винною та присуджено конфіскацію усього належного майна, окрім житла, спірний автомобіль слід виключити з акту опису та арешту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.09.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що суд не повинен був брати до уваги збільшені ним позовні вимоги, які він виклав усно без письмової заяви.

Зазначає, що частка у праві спільної сумісної власності не була виділена в натурі ОСОБА_9 і вироком суду не встановлено, що автомобіль був повністю придбаний за кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення, на автомобіль не може бути звернено стягнення і його необхідно виключити з акту опису.

Вказує, що йому належить 1/2 автомобіля бо він давав ОСОБА_9 кошти на погашення кредиту, який був укладений в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в скарзі.

Вказав, що вніс повну вартість за автомобіль.

Представники ДВС Г, ОДПІ та третьої особи ТОВ "Піраміда" заперечили апеляційну скаргу і зазначили, що автомобіль описано та арештовано на виконання вироку суду.

Належними та допустимими доказами позивач не довів придбання автомобіля за його особисті кошти, й крім того зазначеним вище вироком суду, котрий набрав законної сили, встановлено факт набуття спірного автомобіля за кошти, здобуті злочинним шляхом, а тому в силу ст. 73 Сімейного кодексу України, при відшкодуванні шкоди завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу.

Представник ТОВ "Піраміда" вказала, що ОСОБА_1 не тільки не представив доказів, що він приймав участь у придбанні автомобіля, але і не представив доказів того, що на момент придбання автомобіля він десь працював, чи мав кошти на придбання автомобіля.

ОСОБА_8, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_9 отримано кредит на придбання автомобіля, у гривневому еквівенті - 46167,1 грн. і в подальшому нею сплачено 43332,82 грн. здобутих нею в наслідок кримінального правопорушення, а тому і відсутні підстави виключати автомобіль з акту опису та арешту з метою уникнення реалізації майна в примусовому порядку.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки висновок суду достатньо вмотивований і ґрунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що 28.09.2015 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_1 (а.с. 16)

За час шлюбу, 05.09.2006 року, ними було придбано автомобіль DAEWOO NEXIA, титульним власником якого є ОСОБА_9, - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 (а.с.5).

В графі "особливі відмітки" цього документа зазначено, що транспортний засію придбано в кредит в КБ ПРИВАТБАНК, й право керування автомобілем має позивач.

05.09.2006 року між КБ ПРИВАТБАНК та ОСОБА_9 укладено кредитний договір № ТЕАWАN02006114 і позичальнику було відкрито кредитну лінію на суму 9142, 00 доларів США на купівлю автомобіля, та 3312, 882 доларів США на сплату страхових платежів.

З урахуванням офіційного курсу НБУ долара США до гривні України (1 долар США - 5,05 гривень) станом на дату укладання цього договору кредиту, грошовий еквівалент позиченої суми позики на придбання автомобіля становить 46167,1 гривень (а.с. 81-84).

Виконання ОСОБА_9 кредитного договру було забезпечено заставою придбаного за кредитні кошти автомобіля вартістю 50990 гривень (а.с. 77-80).

Вироком суду, який набрав законної сили, від 15.07.2014 року, ОСОБА_9 було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст.ст. 191 ч.5 та 209 ч.1 Кримінального кодексу України.

Додатковим покаранням присуджено конфіскувати кошти, одержані ОСОБА_9 злочинним шляхом, та конфіскувати майно, окрім житла (а.с. 6-15).

На виконанні у Тернопільському міському відділі ДВС ГТУЮ у Тернопільській області перебуває зведене виконавче провадження №51990495 від 18.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_9 заборгованості на користь фізичних та юридичних осіб (ТОВ "Піраміда", ОСОБА_8.) з загальною сумою стягнення 195283,20 гривень.

В ході виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження з внесенням відповідних відомостей до Реєстру заборон (а.с. 102).

Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру МВС України, за боржником зареєстроване право власності на автомобіль, тому державним виконавцем винесено постанову про оголошення в розшук автомобіля (а.с. 103).

09.09.2016 року спірний автомобіль описано та заарештовано, про що складено акт опису та арешту (а.с. 113-114).

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно ч.3 ст. 73 СК України при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки встановив на підставі вироку суду, що кошти на придбання автомобіля були отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В рішенні суду вказано і факт того, що в останньому засіданні 06.09.2017 року позивач відмовився від вимоги визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля, усно уточнив другу вимогу і просив суд визнати автомобіль в цілому його приватною власністю, оскільки він особисто користувався ним і на погашення кредитного боргу перед банком вносив власні кошти.

Доводи ОСОБА_1 про належність йому 1/2 автомобіля, бо він давав ОСОБА_9 кошти на погашення кредиту, який був укладений в інтересах сім'ї, колегією суддів оцінюються критично з наступних підстав:

згідно ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою;

як встановлено вироком суду від 15.07.2014 року (а.с. 6-15) ОСОБА_9 отримавши доходи злочинним шляхом погасила ними заборгованість за кредитним договором від 05.09.2009 року, чим легалізувала (відмила) доходи, одержані злочинним шляхом;

враховуючи вказане, джерелом набуття права власності на автомобіль не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

ОСОБА_1 не представив суду доказів того, що в період погашення кредиту за спірний автомобіль він працював, отримував доходи які були спрямовані на погашення заборгованості за кредитом.

Наданими позивачем копіями полісів страхування цивільної відповідальності та копіями талонів про проходження державного технічного огляду не може бути підтверджено факт придбання автомобіля за особисті кошти позивача.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає зокрема і правовій позиції Верховного Суду України висловленій в постанові від 15.11.2017 року у справі № 6-2921цс16.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що правомірно накладено арешт на спірний автомобіль з наступних підстав.

Вироком суду від 15.07.2014 року визначено ОСОБА_9 додаткове покарання у виді конфіскації коштів одержаних злочинним шляхом і конфіскації майна, крім житла.

Задоволено цивільний позов ТОВ "Піраміда" і ухвалено стягнути з ОСОБА_9 в користь ТОВ "Піраміда" - 490222,92 грн.

Стягувачі звернулися за примусовим виконанням вироку і в ході виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження.

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги, що суд не повинен був брати до уваги уточнені позовні вимоги, бо такі були заявлені усно, оскільки апелянт в апеляційній скарзі не заперечує сам факт уточнення ним позовних вимог, а тільки вказує, що суд не мав брати їх до уваги.

Інші докази та обставини, на які посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді