Справа № 152/1896/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 грудня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів для утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

встановив:

04.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, в якому зазначила, що з 24.12.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні.

Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на своє утримання у в твердій грошовій сумі в розмірі по 850 грн. щомісячно, з часу звернення її до суду з позовом від 18.10.2017 року, який повернуто за її заявою, і до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, трирічного віку, тобто до 31.05.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, діти перебувають на її утриманні. Добровільно матеріальної допомоги відповідач на її утримання не надає, хоча є фізично здоровим, працездатним, тому має можливість та повинен утримувати її, так як вона потребує матеріальної допомоги через те, що не працює, а здійснює догляд за дитиною.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності від 18.10.2017 року (а.с.26), підтримали позовні вимоги з підстав, що заявлені в позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, зсилаючись на те, що він не працює, так як не може працевлаштуватися за своєю професією (він вчитель), тому не має доходів. За судовим наказом, виданим Шаргородським районним судом, він повинен сплачувати аліменти на утримання двох дітей у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. До того ж, він не має власного житла, проживає з матірю, яка його утримує і яка допомагатиме сплачувати аліменти на утримання дітей, поки він не працевлаштується. З наведених обставин він не може утримувати дружину, тому просить відмовити в позові в повному обсязі.

Вирішуючи спір суд встановив, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.12.2013 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 30.11.2017 року (а.с.2).

Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком яких в свідоцтвах про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтв про народження серії І-АМ №277791 та серії І-АМ №337832 (а.с.5, 6).

Діти сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають з матірю.

Сторони однією сімєю не проживають, що не заперечується позивачкою та відповідачем.

Відповідач протягом часу, відколи проживає окремо від сімї, добровільно коштів на утримання дружини не надає, що не заперечується відповідачем.

Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не працевлаштований ні за трудовою книжкою, ні за трудовим договором, що стверджував відповідач і не спростувала належними та допустимими доказами позивачка.

Як пояснив відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні, він бажає працевлаштуватися тільки за здобутою педагогічною освітою, проте робота відсутня, при зверненні в районний центр зайнятості він не був поставлений на облік, а був про консультований з приводу пошуків роботи (а.с.15).

Крім того, на підставі судового наказу, виданого Шаргородським районним судом 20.10.2017 року, відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття (а.с.19).

Судом встановлено, що відповідач є фізично здоровим, працездатним, протипоказань лікарів щодо працевлаштування не має, тому може працювати та надавати допомогу на утримання дружини, оскільки ним не надано суду доказів того, що він непрацездатний, або є обмеження, визначені лікарською комісією, щодо неможливості працювати, отримувати дохід та утримувати дружину.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Таким чином, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки.

Навпаки, судом встановлено, що відповідач працездатний, фізично здоровий, може працювати і отримувати дохід, але не працевлаштовується без поважних причин, зсилаючись на своє бажання працювати тільки за отриманою педагогічною освітою.

Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості надавати допомогу на утримання позивачки, оскільки, як вбачається з пояснень останньої в судовому засіданні, вона не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, внаслідок чого не має власних доходів, позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, що ставить її в скрутне матеріальне становище тому потребує матеріального утримання з боку відповідача.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання позивачки.

Оскільки позивачка має на утриманні дитину, яка не досягла трирічного віку, у звязку із чим перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, тому вона не має необхідних засобів до існування і потребує утримання.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення аліментів.

Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч.ч.1, 2 ст.75 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК України).

Утримання одному із подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі (ч.ч.1, 2 ст.77 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст.79 СК України).

Виходячи з аналізу доказів, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, зокрема підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн., враховуючи, що на теперішній час відповідач ще не працевлаштований і перебуває в пошуках роботи, що не позбавляє позивачку права в майбутньому звернутися з позовом до суду про збільшення розміру стягуваних аліментів чи про зміну способу стягнення аліментів.

Крім того, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення аліментів з 18.10.2017 року, оскільки, відповідно до ч.1 ст.79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 174, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.75, 77, 79, 80, 84 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів для утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, не працюючого, на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 (пятсот) гривень щомісячно, починаючи з 04.12.2017 року і до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, трирічного віку, тобто до 31.05.2019 року.

В решті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: