Справа № 185/5871/16-ц
Провадження № 2/185/205/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.,

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Затишне місто" Павлоградської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 17.04.2014 року була прийнята на роботу робітником з благоустрою дільниці благоустрою Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради, а 29.03.2016 року її було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. На думку ОСОБА_1 її звільнено було незаконно, оскільки з 29.03.2016 року вона знаходилась на амбулаторному лікуванні у лікаря КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» ОСОБА_4 з діагнозом гіпертонічна хвороба про, що свідчить видана ним довідка, тобто була тимчасово непрацездатною, але через непорозуміння з лікарем їй не був виписаний лікарняний лист, який би засвідчував її тимчасову непрацездатність. Враховуюче викладене, позивач просила задовольнити її уточнені позовні вимоги на день розгляду справи, а саме, поновити їй строк для звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ № 28-к від 29.03.2016 року про застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити її на роботі робітника з благоустрою дільниці благоустрою КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2016 року по день ухвалення рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати.

У судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги на доводах та підставах викладених у позові, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на доводи та підстави викладені у письмових запереченнях.

У судовому засіданні лікар КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» ОСОБА_4 підтвердив те, що позивач знаходилась на прийомі, якій він проводив 29.03.2016 року, про що він зробив відповідні записи у її медичній картці, але дані про її місце роботи йому не повідомлялися.

Аналогічні пояснення в судовому зсіданні надала медсестра КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» ОСОБА_5

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 зі сторони позивача підтвердили той факт, що позивач була хворою з 29.03.2016 року, а свідки зі сторони відповідача - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, підтвердили факт відсутності позивача на робочому місці 29.03.2016 року.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу № 24-к від 17.04.2014 року Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради ОСОБА_1 була прийнята на роботу робітником з благоустрою дільниці благоустрою, з випробувальним терміном на один місяць.

Наказом № 23-к від 21.03.2016 року КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради ОСОБА_1 тимчасово була переведена з 22.03.2016 року на посаду прибиральника службових приміщень (ГТ).

29.03.2016 року робітника з благоустрою дільниці благоустрою - ОСОБА_1 було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин відповідно до наказу КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради № 28-к від 29.03.2016 року. Підставами для звільнення стали службова записка начальника дільниці благоустрою ОСОБА_9 та акт про відсутність на робочому місті, в яких вказано про те, що ОСОБА_1 29.03.2016 року була відсутня на робочому місці, на телефонні дзвінкі остання не відповідала, а також не перебувала за місцем проживання.

За інформацією Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» відповідно до листа № 18 від 10.01.2017 року ОСОБА_1 29.03.2016 року близько 10-10.30 години (17 на черзі згідно журналу реєстрації амбулаторних хворих) була на прийомі в амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1 у лікаря загальної практики сімейної з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст. 3 ст. ризик 4, серцева недостатність ІІ А криз., діагноз та рекомендації щодо лікування вказані в амбулаторній картці пацієнта, яка знаходиться у ОСОБА_1

Крім того, за вимогою ОСОБА_1 лікарем КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» ОСОБА_4 01.04.2016 року було надано довідку про її лікування у терапевта з 29.03.2016 року по 31.03.2016 року.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.7 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» затвердженої наказом МОЗ України № 455 від 13.11.2001 року тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності . Видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюються тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого з обґрунтуванням тимчасової непрацездатності.

Як вбачається з витягу (в копіях) медичної картки ОСОБА_1, яка була оглянута також в судовому засіданні, записи лікаря ОСОБА_4 стосувалися лише прийому пацієнтки, встановленого діагнозу та призначеного лікування.

Крім того, відповідно до витягу з журналу реєстрації амбулаторних хворих (в копіях), в графі «місце роботи хворого» відсутні відомості щодо місця роботи ОСОБА_1

У подальшому ОСОБА_1 був виданий первинний листок непрацездатності КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда», зі звільненням від роботи з 01.04.2016 року.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Підставою для звільнення за прогул є відсутність працівника протягом трьох і більше годин на робочому місці без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» також роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогулом вважається відсутність працівника без поважних причин на роботі протягом усього робочого дня. До прогулу прирівнюють відсутність працівника без поважних причин на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня. Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов'язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.

У разі виникнення спору про звільнення, розглядаючи даний спір, суд оцінює причини поважності відсутності на роботі працівника.

В свою чергу обов'язок доводити поважність причин відсутності на роботі покладений на працівника.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, приходжу до висновку, що позивачем не доведено поважність причин відсутності її на роботі, а саме, тимчасова непрацездатність, яка засвідчується тільки листом непрацездатності.

Крім того, судом не були встановлені обставини, які б перешкоджали видачу лікарем лікарняного позивачу з 29.03.2016 року та, неможливість усунення цих перешкод самою ОСОБА_1

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що вона повідомляла лікаря про місце її роботи та була впевнена про складання листка непрацездатності, так як зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. ч. 1, 9 ст. 43 розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

У звязку з відсутністю вищевказаного звернення з боку відповідача до профспілкового органу під час звільнення позивача, до початку розгляду справи по суті суду був наданий представником відповідача витяг із протоколу № 39 засідання профкому КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради, відповідно до якого члени вищезазначеного профспілкового органу надали згоду на звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1

Доводи представника позивача про те, що однією із підстав задоволення позовних вимог є недотримання роботодавцем процедури звільнення, а саме, не надання попередньої згоди профспілкового органу на звільнення працівника, не можуть бути враховані судом, так як відновлення порушеного права працівника у разі звільнення без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) врегульовано діючим законодавством та було усунено судом у передбаченому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позові про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З огляду на викладене, вважаю, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Затишне місто" Павлоградської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Затишне місто" Павлоградської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.М. Бондаренко