У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоМостової Г.І.,
суддів: Завгородньої І.М., Кадєтової О.В., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Снятинської міської ради, третя особа - відділ Держгеокадастру в Снятинському районі Івано-Франківської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що його дружина ОСОБА_8 є власником двох земельних ділянок по АДРЕСА_1 Більше 15 років він з дружиною на підставі усної домовленості з ОСОБА_9, яка відповідно до рішення Снятинської міської ради № 2 від 05 грудня 1997 року була землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 використовували сусідню земельну ділянку площею 0,10 га.

Після смерті ОСОБА_9 вони вирішили приватизувати дану земельну ділянку, однак дізналися, що вона передана ОСОБА_7 Вважає, що приватизація земельної ділянки відповідачем відбулася з порушенням вимог земельного законодавства та з порушенням його з дружиною прав, оскільки спірною земельною ділянкою фактично користувався він з дружиною, а не відповідач ОСОБА_7

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати незаконним та скасувати п. 11 рішення сесії Снятинської міської ради № 733-37/2014 від 27 листопада 2014 року про затвердження відповідачу технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 0,1872 га для ведення особистого селянського господарства; визнати незаконним та скасувати п. 12 рішення сесії міської ради від 27 листопада 2014 року про передачу у власність відповідачу спірної земельної ділянки та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, видане реєстраційною службою Снятинського райуправління юстиції 05 грудня 2014 року ОСОБА_7

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що згідно з державними актами на право власності на землю від 26 лютого 2009 року серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 дружина позивача ОСОБА_8 є власником земельної ділянки площею 0,3043 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,0994 га з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за цією ж адресою.

11 квітня 2014 року згідно з договором дарування ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_7 житловий будинок по вул. АДРЕСА_4, який розташований на земельній ділянці площею 0,10 га.

Рішенням Снятинської міської ради Івано-Франківської області від 26 червня 2014 року № 684-35/2014 ОСОБА_7 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 0,1873 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_5

Рішенням Снятинської міської ради Івано-Франківської області від 27 листопада 2014 року № 733-37/2014 (п. п. 10, 11) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та вирішено передати у власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1872 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_5

05 грудня 2014 року ОСОБА_7 видано свідоцтво серія НОМЕР_4 про право власності на земельну ділянку площею 0,1872 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_5

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що він разом з дружиною ОСОБА_8 з дозволу попереднього землевласника ОСОБА_9 15 років користувався спірною земельною ділянкою, а тому відповідно до приписів ст. 119 ЗК України міська рада повинна була надати зазначену земельну ділянку йому, а не ОСОБА_7

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до списків громадян, яким передано в особисту власність земельні ділянки, затверджених рішенням № 2 11-ї позачергової сесії Снятинської міської ради ІІ демократичного скликання від 05 грудня 1997 року, із архівного відділу Снятинської райдержадміністрації від 20 липня 2015 року, вирішено передати в особисту власність ОСОБА_9 земельні ділянки по АДРЕСА_6 площею 0,10 га та площею 0, 08 га (а.с. 42).

Судами встановлено, що ОСОБА_9 не реалізувала рішення міської ради від 05 грудня 1997 року № 2, не виготовила технічну документацію та не отримала правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки померла ОСОБА_9 державного акту на земельну ділянку не отримувала, вона не стала належним землекористувачем спірної земельної ділянки та не могла передавати її в користування позивачу, та у зв'язку з цим вважав, що земельна ділянка не вибувала з володіння Снятинської міської ради, а тому орган місцевого самоврядування в межах, наданих йому законом повноважень передав відповідачу ОСОБА_7 у приватну власність вказану земельну ділянку. При цьому, суди попередніх інстанцій зазначали, що позивач не був правомірним власником або користувачем спірної земельної ділянки, його права та законні інтереси порушені не були.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Основними законами, якими регулюються земельні відносини, є Конституція України, Земельний кодекс України, а також прийняті відповідно до нього нормативно-правові акти, однак вони залишилися поза увагою суду.

Правила Земельного кодексу України в редакції 1990року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, про перехід до громадянина разом із правом власності на будівлі та споруди і права володіння або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, поширюються відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року №562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу України» лише на випадки переходу права власності, які мали місце, починаючи з 15 березня 1991 року.

Відповідно до ст. 22 ЗК України в редакції 1990 року, який діяв на час прийняття рішення Снятинської міської ради від 05 грудня 1997 року № 2, передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених п. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин п. 3 Декрету, яким визначено документи, що посвідчують право на земельну ділянку, не врахували наявність рішення про передачу ОСОБА_9 у приватну власність земельних ділянок площею 0, 10 га та 0, 08 га та запису в земельно-кадастрових документах і не дали цьому жодної оцінки, та дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_9 не стала належним землекористувачем спірної земельної ділянки та не могла передавати її у користування позивачу.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Г.І. Мостова І.М. Завгородня О.В. Кадєтова Л.М. Мазур О.В. Попович