У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Одночасно з поданою позовною заявою, ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову. Вищевказана заява вмотивована тим, що позивач звертався до відповідача з претензією-вимогою про погашення боргу, однак останній повідомив про те, що здійснює продаж свого майна, а розрахунок по договору позики здійснить у разі якщо у нього буде на це можливість. Тому заявник вважає, що є всі підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступних висновків.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, необхідні для забезпечення позову (ч.2ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України).

Одним із видів забезпечення позову, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 ЦПК України, цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак, звертаючись з заявою про забезпечення позову, позивачем не наведено ґрунтовних підстав для застосування заходів забезпечення позову, не надано доказів, які мають підтвердити необхідність вжиття негайних заходів забезпечення позову, в той же час відсутність зазначених відомостей та обґрунтування підстав для вжиття заходів забезпечення позову, позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Посилання заявника на те, що у майбутньому можливо матиме місце реалізація нерухомого майна не може буди підставою для застосування заходів забезпечення даного позову. Крім того, в обґрунтування заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно відповідача, в заяві не надано жодного підтвердження про наявність взагалі такого нерухомого майна.

Сама по собі обставина - пред'явлення позову, не є підставою для вжиття заходів його забезпечення.

Оцінивши наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заява позивача про вжиття заходів для забезпечення позову, є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статями 151-153, 209, 210 ЦПК України, суддя, -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом пяти днів з дня її отримання. Подача апеляційної скарги на ухвалу суду не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_3