Єдиний унікальний номер 219/2724/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1963/2017
Головуючий в 1 інстанції Павленко О.М.
Доповідач Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Жданової В.С.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя задоволено: визнано спільною сумісною власністю подружжя будинок, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_1, в порядку розподілу спільного майна подружжя; вважати, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина будинку, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_1, в порядку розподілу спільного майна подружжя.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_1, особистою приватною власністю відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З зазначеним рішенням не погодився ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що спірне майно придбано шляхом залучення кредитних коштів, які погашені за рахунок подарованих його батьком коштів, а також продажу його особистого майна (квартири, гаражу та транспортного засобу) придбаного до шлюбу; судом не взято до уваги розписки про надання його батьком з метою погашення кредиту грошових коштів; судом залишено поза уваго покази свідків позивача, які показали, що обізнані про отримання відповідачем за первісним позовом коштів у батька та продаж автомобіля; зазначає, що частину кредиту він погасив після розірвання шлюбу, а судом не проаналізовано розрахунки по погашенню кредиту та отриманню коштів, наданих ним та не враховано їх при визначенні часток подружжя.

Позивачка та її представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про зо свідчить телефонограми № 5540 від 24.11.2017 року ( т.3 а.с.18) .

ОСОБА_1 вдруге надав суду заяву, в якій просить суд відкласти розгляд справи в вязку з тим, що його представник зайнятий в іншому процесі. Аналогічна заява надійшла від його представника.

На підставі ч.1 ст.305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

До заяви ОСОБА_1 та його представника не додано документів, які свідчать про поважність причин відкладення розгляду справу.

В судове засідання, призначене на 22 листопада 2017 року ОСОБА_1 надав суду заяву про відкладення розгляду справи, до якої додав довідку №168 , видану Бахмутською центральною лікарнею» із якої вбачається , що з 20.11.2017 року він перебуває на лікуванні з діагнозом «посттравматичний артроз-артріт правого голеностопного суставу в стадії загострення», в наслідок чого справу було відкладено на 13 грудня 2017 року.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що причини неявки ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 13 грудня 2017 року, не є поважними, подана заява про повторне відкладення розгляду справи свідчить про недобросовісне здійснення ним своїх прав, тому розгляд справи належить проводити у відсутність відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнаючи за кожним із подружжя право власності на ? частину спірного будинку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ст. 60 СК України жилий будинок є спільним сумісним майном подружжя, тому з урахуванням принципу рівності часток подружжя, кожному з них належить по ? його частині.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів набуття спірного майна за власні кошти або власною працею відповідача за первісним позовом.

Такі висновки суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 01.10.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне ОСОБА_3) О.В. зареєстровано шлюб, актовий запис № 196, який заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.11.2015 розірвано (а.с. 5,6 т. 1).

Під час шлюбу сторін, ОСОБА_1, згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2006, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 1641, придбав кв. 2, що розташована в буд. 11 на вул. Новій у сел. Артемівське, Артемівського району Донецької області, загальною площею 125,80 кв.м та складається з чотирьох кімнат жилою площею 65,70 кв.м. Пунктом 4 договору визначено, що продаж квартири здійснено за 111 100 грн., що відповідає на момент укладення договору еквіваленту 22 000 доларів США (т.1 а.с.65-66). ОСОБА_1 є власником спірної квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11006273 від 21.06.2006 (а.с.68 т.1). Вказана квартира є фактично половиною будинку, який розділений на два власники, про що було зазначено сторонами під час розгляду справи.

21.06.2006 Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» надано кредит ОСОБА_1 на придбання нерухомості, що вбачається з договору про надання споживчого кредиту № 137-ТТ №11 (НД) в сумі 18 700 доларів 00 центів США (а.с.132а-139 т.1).

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № б/н від 21.06.2016, предметом якого є спірне житлове приміщення. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки становить 111 100 грн (а.с.69-74 т.1). Також, між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 (відповідачем за первісним позовом) та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 137-ТТ №11 (НД)/П1 від 21.06.2006, згідно якого ОСОБА_5 (поручитель) зобовязався перед Кредитором відповідати за виконання Позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 137-ТТ № 11 (НД) від 21.06.2006, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.143 т.1).

Згідно трудової книжки БТ-ІІ № 0566931, яка належить ОСОБА_1, він з 04.12.2002 по 11.07.2006 працював у АКБ «УкрСиббанк» на посаді спеціаліста 2 категорії (2002-2003), у 2004 році переведений на посаду спеціаліста 1 категорії, а 18.02.2004 став провідним спеціалістом з продажу. З 01.08.2006 по 07.06.2013 працював на посаді начальника Артемівського відділення у ВАТ «Кредитпромбанк», з 10.06.2013 по 24.07.2013 - у АТ «Дельта Банк» начальником Артемівського відділення № 1, з 24.07.2013 по 22.12.2014 у ПАТ «Терра Банк» (радник Голови Правління, начальник відділення № 51). З 23.01.2015 по 17.01.2016 стояв на обліку у Артемівському міському центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю (а.с.49-57 т. 1).

Відповідно копії трудової книжки АХ № 707255, ОСОБА_2 25.05.2007 прийнята на посаду спеціаліста-консультанта операційного відділу обслуговування клієнтів Артемівського відділення АКБ «ТАС-Комерцбанк», а 14.03.2008 звільнена за власним бажанням на підставі наказу № 440-к від 11.03.2008 (а.с.31 т.2).

З довідки АТ «УкрСиббанк» від 14.09.2016 року (вих. № 58-4-5/590) вбачається, що станом на 14.09.2016 відсутня прострочена заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 від 21.06.2006 року, фактично сплачено: основна сума боргу 18 700 доларів США, проценти 8 101 доларів США 68 центів (а.с.226-227 т.1).

Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виходячи з розяснень, викладених в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК.

Суд першої інстанції дослідив на предмет належності та допустимості надані сторонами докази, зокрема:

- копії квитанцій, товарних чеків, видаткових накладних на придбання матеріалів для будівництва спірного майна, а також акту виконаних робіт (а.с. 80-85 т.2), з яких, як правильно зазначив суд першої інстанції, не вбачається, що відповідач за первісним позовом замовляв, сплачував або отримував вказані послуги та матеріали;

- довідку ПАТ «Кредитпромбанк» від 10.06.2016, з якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_5 (батька відповідача за первісним позовом) в Донецькій філії ПАТ «Кредитпромбанк» були відкриті рахунки по депозитних вкладах (а.с. 238 т.1);

- виписку по кредитному договору ОСОБА_1 за період з 21.06.2006 по 04.07.2016 (а.с. 6-11 т.2), в якій зазначено дати внесені грошових сум в рахунок погашення кредиту;

- договір купівлі-продажу квартири від 07.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 6765, згідно якого ОСОБА_7 та ОСОБА_1 продали, а ОСОБА_8 купив належну їм на праві приватної спільної сумісної власності 3-кімнатну квартиру № 100, що знаходиться у будинку № 150, розташованого по вул. Леваневського у м. Артемівську Донецької області. Продаж квартири в цілому здійснено за 30 629 грн. (а.с.27 т.2);

- довідки ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» від 12.07.2016, в яких зазначено, зокрема дохід ОСОБА_5 (батька відповідача за первісним позовом) за період з 2006 по 2009 роки (а.с. 217-222 т.1);

- договір купівлі-продажу від 14.05.2009 року зареєстрованого в реєстрі за № 1773, згідно якого ОСОБА_1 продав ОСОБА_9 гараж зальною площею 22,6 кв.м, розташований в м. Артемівську Донецької області, по вул. Леніна, 7, який належав йому на праві приватної власності на підставі договору обміну гаражів № 2-5878, посвідчений Першою Артемівською державною нотаріальною конторою 22.11.1996 року, і зареєстрований в Артемівському БТІ 22.11.1996 року в реєстровій книзі за № 4-940. У вказаному договорі зазначено, що це гараж не є спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний ОСОБА_1 поза шлюбом. Продаж здійснено за 19 250 грн (а.с.89 т.2).

Суд першої інстанції встановив, що з вищевказаних документів не вбачається, що продаж майна ОСОБА_1, нерухомості батька та зняття коштів з депозитних рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_5 було пов`язане саме з необхідністю витратити отримані грошові кошти на спірне майно, тому не прийняв їх до уваги. З цих підстав суд також критично поставився до показів свідка ОСОБА_5

Судом також досліджені копії розписок ОСОБА_1, в яких зазначено, що він (відповідач за первісним позовом) отримував від свого батька ОСОБА_5 кошти в іноземній валюті (доларах США) для погашення кредиту (тіла та процентів) за спірну квартиру, які суд першої інстанції не прийняв до уваги через незрозумілість мети їх складання за наявності довірительних стосунків між відповідачем за первісним позовом та його батьком.

Крім того, судом першої інстанції допитано у якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, покази яких разом з дослідженими заявами на переказ (з яких вбачається, що позивач за первісним позовом регулярно отримувала від колишнього чоловіка ОСОБА_3 перекази з значними грошовими коштами в іноземній валюті) (а.с. 35-44 т.2), знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

З огляду на вищевикладене в сукупності, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно та всебічно встановив обставини по справі, дав належну оцінку наданим сторонам письмовим доказам та показам свідків та дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок, відповідно до вимог ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя, тому кожному з них належить по 1/2 його частині. Суд також вірно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 через не надання ним доказів набуття спірного майна за власні кошти або власною працею.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не дав оцінку доказам, наданим ОСОБА_1 колегія суддів вважає безпідставними, так як вбачається, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку.

Також є доводи апеляційної скарги щодо невірної оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Суд дав оцінку поясненням свідків, допитаних в судовому засіданні і доказів того, що такі пояснення судом були викладені у невідповідності з їх змістом, зафіксованим на технічному засобі, відповідачем не надано. Зауважень на журнал судового засідання не принесено.

Згідно ж ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами,останнім не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та розяснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 307 ч.1 п. 1, ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_13