Справа № 444/2538/16 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/5840/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишака О.В., ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 липня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про те, що банком пропущено строки позовної давності за всіма вимогами. Зазначає, що отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, кредитний договір не є розірваним чи припиненим, а тому відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Звертає увагу на те, що судом також не було враховано, що позивач має право на отримання відсотків за 3 роки до звернення до суду в межах позовної давності, а також отримати неустойку за порушення виконання зобов'язання за один рік. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишака О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_5 25.09.2008 року уклали кредитний договір № 252581-CRED.

Позивач вказував у позовній заяві, що станом на 31.10.2016 року загальна сума заборгованості відповідача становить - 4 458,44 доларів США, з яких - 1 043,39 доларів США - заборгованість за кредитом, а - 3 315,05 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 01.06.2010 року у справі № 2-467/10 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості, позовні вимоги було задоволено та вирішено стягнути 9 193,48 грн. та як вказано безпосередньо у позовній заяві - 1 478,57 доларів США.

Суд першої інстанції правильно врахував, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 01.06.2010 року у справі № 2-467/10 стягнуто з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором № 252581- CRED від 22.09.2008 року, тобто за тим самим кредитним договором, на який посилається позивач у даній справі.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитом відповідача по зазначеному договору становить 1043,39 доларів США, а рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 01.06.2010 року у справі № 2-467/10 було стягнуто суму в розмірі 1478,57 доларів США, яка покриває як суму заборгованості по кредиту, так і суму заборгованості за відсотками на цю заборгованість.

А відтак правильним є висновок суду, що позивач намагається вдруге стягнути заборгованість щодо якої вже існує судове рішення, позовні вимоги не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, на належних та допустимих доказах, а отже є безпідставними та необґрунтованими, а відтак не підлягають до задоволення.

Судом також встановлено та як вбачається з матеріалів даної справи, що предметом позову є солідарне стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі - 3 033,67 доларів США, що виникла за кредитним договором № 252581- CRED від 22.09.2008 року.

Згідно умовами зазначеного вище Договору позивачем надано кредит відповідачу - ОСОБА_5 в розмірі 2000 доларів США із строком погашення до 24.09.2010 року.

При вирішенні справи суд прийняв до уваги те, що, представником відповідача ОСОБА_4 подано клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, в зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Верховним Судом України прийнято Постанову у справі № 6-2469цс16, у якій було наведено наступну правову позицію:

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов 'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов 'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як чітко вбачається з наведеної вище позиції Верховного суду України, позивач повинен довести факт того, що він не міг дізнатись про порушення свого цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем пропущено строки позовної давності та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про те, що банком пропущено строки позовної давності за всіма вимогами не заслуговують на увагу, оскільки строк дії кредитного договору закінчився 24.09.2010 року, заборгованість стягнуто рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 01.06.2010 року, згідно з розрахунком заборгованості розмір такої фактично встановлено станом на 17.06.2013 року (а.с.5-зворот), і розрахунку процентів та штрафних санкцій після вказаної дати не наведено, а позов подано 25.11.2016 року (а.с.2), тобто з пропуском трирічного строку позовної даності, оскільки такий щодо нарахування процентів та штрафних санкцій, визначених вказаним розрахунком, закінчився 17.06.2016 року.

При цьому колегія суддів вважає, що нарахування заборгованості по процентах в сумі 1,39 долари США, яка визначена станом на 31.10.2016 року за період з 17.06.2017 року (а.с.5-зворот), не може братись до уваги, оскільки відсутні дані, що така нарахована в межах позовної давності.

А відтак, оскільки судом ухвалено рішення відповідно до вимог матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.