АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві, Головного управління національної поліції у місті Києві, третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом скасування арешту, звільнення нерухомого майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження,

встановила:

у лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності, шляхом звільнення з-під арешту та зняття заборони відчуження, накладеного постановою старшого лейтенанта міліції ВД Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Осадчою Т.О. від 9 квітня 2009р., а також просив вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис : «Тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 8673779; зареєстровано: 27.04.2009 14:53:48 за № 8673779 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора, 01135, м. Київ, пр.-т Перемоги, 11, 234-65-63, 234-99-96, 235-30-35; підстава обтяження: постанова, К/С № 10-18248, 09.04.2009, ВД Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, старший лейтенант міліції Осадча Т.О.; об'єкт обтяження: квартира, адреса: АДРЕСА_1; власник: ОСОБА_4; додаткові дані: р. № 436 вх. № 2019/2-41; заявник: ВД Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2008р.

Позивач стверджував, що у 2016р., маючи намір відчужити вищезазначену квартиру, він дізнався, що постановою старшого лейтенанта міліції ВД Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Осадчою Т.О. від 9 квітня 2009р. накладено арешт на квартиру у рамках кримінального провадження стосовно особи, у якої він придбав квартиру.

Справа № 761/6735/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/12339/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач посилався на те, що він не був притягнений, як підозрюваний, у вказаній кримінальній справі, не було заявлено цивільного позову про визнання недійсним укладеного ним договору купівлі-продажу квартири, тому існування арешту на його квартиру порушує його право власника на вільне розпорядження своїм майном.

- 2 -

Позивач зазначав, що 10 березня 2016р. та 11 травня 2016р. його представник звертався до Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції України в м. Києві та до Головного управління національної поліції в м. Києві із заявами про надання інформації щодо стану розгляду кримінальної справи та винесення постанови про зняття арешту з майна, однак відповіді не отримав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача посилається на неповне з'ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, так як позивачем надані документи, які підтверджують його право власності на квартиру та відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про накладення на неї арешту.

Крім того, представник позивачазазначає, що судом не надано правової оцінки постанові Шевченківського районного суду міста Києва від 11 лютого 2013 року у кримінальній справі, в рамках якої було накладено арешт на квартиру позивача, про повернення кримінальної справи прокурору для додаткового розслідування, та неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування копії постанови про накладення арешту, яке було заявлено у зв'язку з тим, що позивач не є учасником кримінального провадження та не може надати документи, на підставі яких накладено арешт на його майно.

Також представник позивача вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував правову позицію Верховного Суду України у справі 6-26цс13, згідно якої вимоги особи, які ґрунтуються на захисті його права власності на арештоване майно, розглядаються у порядку цивільного провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено 31 жовтня 2008р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1, про що внесені відомості до Державного реєстру правочинів та видано реєстраційне посвідчення № 026814 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 січня 2017р. відомості про власника квартири АДРЕСА_1 у державному реєстрі відсутні.

Відомості з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 17 січня 2017р. містять запис про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 27 квітня 2009р. на підставі постанови від 9 квітня 2009р. у кримінальній справі № 10-18248 ст. лейтенанта міліції Осадчої Т.О. ВД Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Запис вчинено реєстратором Першої київської державної нотаріальної контори.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не скористався наданим йому правом скасувати накладений арешт у кримінальному провадженні, тому дані позовні вимоги є передчасними. Також суд виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

- 3 -

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Такий правовий висновок Верховного Суду України був зроблений у справі 6-26цс13.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на порушення його права, як власника квартири АДРЕСА_1, а тому його вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Висновок суду першої інстанції про необхідність позивачу скористатися його правом скасувати арешт в кримінальному провадженні, колегія суддів вважає безпідставним.

У п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Отже, вирішення питання про скасування арешту, накладеного слідчим під час досудового розслідування, за заявою особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є правомірними.

Разом з тим, як позивачем, так і судом не були враховані роз'яснення, надані у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», згідно яких позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

З відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що власником спірної квартири зазначений ОСОБА_4, арешт накладено у межах кримінального провадження, у якому потерпілим є (як зазначив позивач у позовній заяві) ОСОБА_9. Проте, суд не вирішив питання про притягнення вказаних осіб до участі у даній справі, і не з'ясував в інтересах кого був накладений арешт на

- 4 -

спірну квартиру і хто є належним відповідачем у даній справі, чим не встановив дійсних обставин справи.

Відповідно до діючих норм процесуального права, суд апеляційної інстанції не має процесуальних прав притягувати до участі у справі нових учасників судового розгляду, а відтак позбавлений можливості повно з'ясувати обставини справи та вирішити спір по суті заявлених вимог.

Також в матеріалах справи відсутня постанова про накладення арешту на спірну квартиру.

Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази.

Матеріали справи не містять клопотання позивача або його представника про витребування постанови про накладення арешту на квартиру.

З журналу судового засідання від 11 жовтня 2017р. вбачається, що представником позивача у порушення вимог ст. 130 ЦПК України під час розгляду справи по суті було заявлено клопотання про витребування постанови про накладення арешту, однак не було зазначено у кого саме необхідно витребувати вказаний документ.

Зазначаючи у апеляційній скарзі про безпідставність не взяття судом до уваги тієї обставини, що позивач не обізнаний про місце знаходження матеріалів кримінальної справи, де міститься постанова про накладення арешту на квартиру, представник позивача при цьому, не звернулася до апеляційного суду із відповідним клопотанням про витребування доказів у справі у порядку ст. 303 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Однак, суд за власною ініціативою не має повноважень збирати докази у підтвердження посилань позивача.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що представником відповідача було повідомлено представника позивача про направлення кримінального провадження до Дарницького районного суду м. Києва, що не заперечувала представник позивача. Проте, представником позивача під час апеляційного розгляду не було заявлено клопотання про витребування доказів, хоча таке право було роз'яснено учасникам судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем у порушення положень ст. 60 ЦПК України не надано належних та достатніх доказів у підтвердження своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги про ненадання судом правової оцінки постанові Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013р. про повернення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 прокурору м. Києва для організації проведення додаткового розслідування, колегія суддів вважає безпідставними, так як наявність даної постанови не має юридичного значення для вирішення даного спору, а позивачем не зазначено, які саме докази у підтвердження заявлених позовних вимог містить дана постанова.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, порушені норми процесуального права, так як до участі у справі залучені не всі особи, інтересів яких стосується даний спір, однак, зазначені недоліки не можуть бути усунені апеляційним судом у зв'язку із пасивною процесуальною поведінкою представника позивача, апеляційний суд не може залучити до участі у справі нових учасників, тому внаслідок ухвалення апеляційним судом свого рішення результат по суті спору не зміниться, а відтак колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

- 5 -

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: