Справа № 310/6210/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

27 березня 2017 року Бердянський міськрайонний суд

Запорізької області

в складі: головуючого - судді Крамаренка А.І.

при секретарі Корнієнко Н.І.

за участі: позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу удаваними правочинами,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила поновити їй строк звернення до суду з даним позовом; визнати договір купівлі-продажу від 07.11.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, 1/2 частини житлового будинку №26 та земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованими за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Азовське (Луначарське), вул. Центральна (Леніна), удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину заповіту від імені ОСОБА_1 укладеного 07.11.2008 року; припинити за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку №26 та земельну ділянку площею 0,2000 га, розташованими за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Азовське (Луначарське), вул. Центральна (Леніна); визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку №26 та земельну ділянку площею 0,2000 га, розташованими за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Азовське (Луначарське), вул. Центральна (Леніна).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги. Зазначили, що ОСОБА_1 на праві власності належали спірні 1/2 частина житлового будинку та земельна ділянка площею 0,2000 га.

З 2005 року стан здоровя ОСОБА_1 погіршився, внаслідок чого вона проходила стаціонарне лікування. З березня 2008 року в неї різко погіршився зір та вона проходила лікування в м. Бердянську та в м. Запоріжжі. 17.09.2008 року вона перенесла операцію з видалення жовчного міхура. Операція була невдалою, з наслідками.

Син позивачки, ОСОБА_7, запропонував їй зробити заповіт на його сина та її онука ОСОБА_6, який проживав в Росії та обіцяв їй надавати матеріальну допомогу та підтримувати технічний стан будинку.

07.11.2008 року ОСОБА_6 відвіз ОСОБА_1 в нотаріальну контору для складання заповіту, про що була домовленість. Документ вона підписала не читаючи, оскільки довіряла сину і онуку та була впевнена, що підписує саме заповіт.

Ніяких грошей ОСОБА_1 не отримувала, оскільки при наявності обізнаності щодо укладання договорів купівлі-продажу, вона не уклала б невигідні їй договори, так як позбулася власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Проте, ОСОБА_6 не надавав їй ніякої допомоги, проживає в Росії, приїздить раз на рік та зупиняється у родичів дружини.

Перебуваючи в передсмертному стані, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_1, що її онук, щоб не платити державі великі податки, замість заповіту уклав з нею договори купівлі продажу 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки.

Вказували, що до теперішнього часу ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у спірному будинку, сплачує комунальні послуги та податок за землю, обробляє земельну ділянку та здійснює поточний ремонт будинку.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Обгрунтовуючи заперечення на позов зазначила, що 07.11.2008 року сторони уклали саме договори купівлі-продажу, що відповідало їх волі. У відповідності до вказаних договорів ОСОБА_1 отримала грошові кошти до їх підписання. Посвідчувати заповіт 07.11.2008 року не було потреби, оскільки ще 19.11.2005 року ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_6 Останній на даний час дійсно проживає в Росії, однак сплачує земельний податок за придбану земельну ділянку з 2009 року та не заперечує щодо проживання позивача в житловому будинку №26 по вул. Центральна в с. Азовське Бердянського району.

Опитана в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що мала намір зробити заповіт на онука ОСОБА_6 До нотаріуса вона їздила з сином та онуком. Грошові кошти від онука не отримувала, у нотаріуса нічого не підписувала. Комунальні послуги в житловому будинку сплачує саме вона. Їздила чи ні до БТІ перед укладанням оскаржених договорів не памятає.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що близько 25 років знає ОСОБА_1 Зі слів останньої їй відомо, що її син перед смертю віддав їй договори купівлі-продажу від 07.11.2008 року. До цього часу про відчуження ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки їй відомо не було. Ще до 2015 року вона була обізнана про наявність заповіту ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 ОСОБА_3 ОСОБА_6 гуляв свої весілля вона не знає.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 потрапила до лікарні. На той час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спілкувалися. У ОСОБА_1 була потребу в грошах і вона вирішила продати житловий будинок ОСОБА_6, у звязку з чим зробила довіреність на імя ОСОБА_9 для збору документів перед укладенням договорів. Грошові кошти були потрібні на операцію та лікування, про що є відповідні квитанції. В 2010 році ОСОБА_6 одружився. Другий день весілля святкували на подвірї житлового будинку №26 по вул. Центральна (Леніна) в с. Луначарське. ОСОБА_1 перед усіма присутніми говорила, що ОСОБА_6 є господарем цього будинку.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що давно знайома з ОСОБА_1 та дружить з ОСОБА_9 ОСОБА_11 були потрібні гроші на операцію і вона вирішила продати будинок ОСОБА_6, щоб останній її доглядав. ОСОБА_6 кожне літо приїжджає та допомагає ОСОБА_11: відремонтував кришу на гаражі, робив ремонт будинку, завозив дрова. Про суму угоди вона не обізнана, проте ОСОБА_1 була на весіллі в онука, другий день якого проходив на подвірї спірного житлового будинку.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 07.11.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, останній набув право власності на 1/2 частину житлового будинку №26 по вул. Центральна (Леніна) в с. Азовське (Луначарське) Бердянського району Запорізької області.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.11.2008 року ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га, розташовану по вул. Центральна (Леніна), 26 в с. Азовське (Луначарське) Бердянського району, цільове призначення для обслуговування жилого будинку.

Своїми підписами під вказаними вище договорами ОСОБА_1 підтвердила факт повного розрахунку за продані ? частину житлового будиноку та земельної ділянки (п. 3 Договорів).

В пункті 6 договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку сторони підтвердили, що даний договір не носить характеру мнимої угоди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як зазначено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваними правочинами (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки в тому випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) спірну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На відміну від договору купівлі-продажу, який є дво- або багатостороннім, заповіт є одностороннім правочином (ст. 202 ЦК України).

Так, у відповідності до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яке не залежить від спадкоємця.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведені вище приписи закону та встановлені обставини суд приходить до висновку, що сторони, укладаючи 07.11.2008 року договори купівлі-продажу, обумовили ціну та предмет договорів, а продавець підтвердив факт повного розрахунку з боку покупця та відсутність претензій.

Факт потреби позивача у грошових коштах на лікування та операцію, як й те, що лікування та операція проводилися підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами, що свідчить про наявність у позивача певних коштів.

Доводи позивача та її представника про те, що договори купівлі-продажу були укладені з метою зменшення витрат на сплату податків судом не приймаються через те, що посвідчення заповіту є менш витратним ніж укладення договору купівлі-продажу.

Також не можуть бути прийняті судом до уваги твердження позивача про те, що її волевиявлення було направлено на укладення заповіту, оскільки 19.11.2005 року позивачем вже був складений заповіт на користь ОСОБА_6

Крім того, з досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок №26 по вул. Центральна (Леніна) в с. Азовське (Луначарське) Бердянського району вбачається, що 26.09.2008 року позивачем була видана довіреність на імя ОСОБА_9 на оформлення документів для відчуження земельної ділянки та житлового будинку. Остання, діючи на підставі вказаної довіреності, 06.10.2008 року звернулася із заявою до БТІ за видачею витягу з реєстру прав власності для оформлення договору дарування.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, а отже позов є необґрунтованим.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В судовому засіданні позивач вказувала на те, що до нотаріуса вона їздила з сином та онуком. З оглянутих в судовому засіданні фотокарток, пояснень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_10, які є послідовними та узгоджуються з матеріалами справи, суд вважає доведеним факт обізнаності позивача про укладення нею 07.11.2008 року саме договорів купівлі-продажу.

Відтак, даючи юридичну оцінку поясненням сторін, свідків, доказам наявним у матеріалах справи та враховуючи те, що позивачем пропущено строки звернення до суду з даним позовом, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57 -61, 212 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.І. Крамаренко