13 грудня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велварт Плюс» про стягнення коштів,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велварт Плюс» (далі - ТОВ «Велварт Плюс») про стягнення коштів.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що протягом лютого
2015 року вона надала ТОВ «Велварт Плюс» поворотну фінансову допомогу окремими платежами на загальну суму 95 000 грн шляхом перерахування грошових коштів з власного рахунку на розрахунковий рахунок товариства.
Сторони не укладали письмового договору з приводу оформлення відносин позики за даними платежами, а відповідач заперечує факт отримання даних коштів як позики.
Вважала, що за таких умов грошові кошти в розмірі 95 000 грн, які були перераховані нею на користь відповідача є такими, що набуті відповідачем без відповідної правової підстави.
Ураховуючи наведене, та те, що ТОВ «Велварт Плюс» не повернуло ОСОБА_4 безпідставно отримані кошти, ОСОБА_4 на підставі положень ст. 1212 ЦК України просила стягнути з ТОВ «Велварт Плюс» на свою користь 95 000 грн.
РішеннямСоломʼянського районного суду м. Києва від 15 лютого

2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від

15 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня

2017 року та передати справу на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ТОВ «Велварт Плюс» знаходились в договірних відносинах, внаслідок яких позивач надала відповідачу поворотну фінансову допомогу на загальну суму 95 000 грн.

Поворотна фінансова допомога була надана відповідачу у наступному порядку: 24 лютого 2015 року на суму 16 000 грн; 23 лютого 2015 року на суму 19 000 грн; 15 лютого 2015 року на суму 30 000 грн; 05 лютого

2015 року на суму 30 000 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_4 вказувала, що грошові кошти в сумі 95 000 грн, які були перераховані нею на користь ТОВ «Велварт Плюс» є такими, що набуті відповідачем без відповідної правової підстави, а тому підлягають поверненню на підставі положень ст. 1212 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини , в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому (Постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 у справі № 6-122цс14).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що положення ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів, як набутих без достатньої правової підстави.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від 15 лютого

2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велварт Плюс» про стягнення коштів залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Л.М. Мазур О.В. Попович