Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/5478/16Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О.
Пр. № 22-ц/778/479/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 оборони України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 оборони України про стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що в період часу з серпня 1985 року по 15.05.1987 року він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій. У 1986 році при виконанні інтернаціонального обовязку в Демократичній Республіці Афганістан, в результаті розривної дії снаряду, отримав контузію головного мозку, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, шиї, правої верхньої та лівої нижньої кінцівок, наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 656/Ж від 07.04.2014 року, виданим Київським міським клінічним бюро СМЕ, що в подальшому призвело до розвитку «стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ступенів, прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдромом, розсіяною пірамідною симптоматикою, частими лікворо-гіпертензивними кризами, вегето-судинною дисфукцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворогіпертензивним синдромом. Гіпертонічна хвороба ІІст., кризовий перебіг. Атеросклеротичний кардіосклероз, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами. Після проведення лікування зазначених поранень стан його здоровя не покращився та він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. У звязку з отриманням зазначеної контузії був звільнений з лав Збройних сил України за станом здоров'я, йому встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби. Від отриманої травми у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров'я. У зв'язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Вважав, що у звязку з отриманням контузії під час захисту Вітчизни та отриманням інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода в розмірі 100000,00 грн. Оцінюючи завдану йому моральну шкоду виходить з тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок травми, а також фізичного та фактичного значного погіршення стану здоровя.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2016 року (а.с. 48-49) позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 оборони України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 оборони України на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Позивач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 оборони України у своїй апеляційній скарзі (а.с.51-53) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.66), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 70).

Позивач поштою подав апеляційному суду письмові заперечення за вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (а.с.72-76, 79-83).

В автоматизованому порядку у складі колегії суддів у цій справі було замінено суддею Маловічко С.В. суддю Осоцького І.І. у звязку з відставкою останнього (а.с. 67-68), суддею Кочетковою І.В. суддю Маловічко С.В. у звязку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 84-85), суддею Маловічко С.В. суддю Кочеткову І.В. у звязку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 95-96).

У судовому засіданні 09 лютого 2017 року було розпочато розгляд цієї справи апеляційним судом по суті за відсутністю належним чином повідомлених позивача ОСОБА_3 та його представника у цій справі за договором адвоката (а.с.87-89) ОСОБА_4 та у розгляді останнього було оголошено перерву (а.с.91-92).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року, постановленою протокольно, ОСОБА_5 на підставі доручення від адвоката ОСОБА_4 (а.с. 90) не був допущений до участі у цій справі як представник позивача ОСОБА_3 в силу вимог ст. 42 ЦПК України, через відсутність у нього належного документу, що посвідчує його повноваження як представника саме позивача ОСОБА_3, зокрема довіреності безпосередньо позивача ОСОБА_3, як фізичної особи, на імя ОСОБА_5

При цьому, ОСОБА_5 був присутній у даному судовому засіданні як слухач, та йому було розяснено апеляційним судом його право та обовязок оформити у подальшому документ, що посвідчує його повноваження, як представника позивача ОСОБА_3 у цій справі з урахуванням вимог ст. 42 ЦПК України.

У судове засідання 06 квітня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи позивач ОСОБА_3 повторно не зявився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

ОСОБА_5 не скористався своїм правом оформити документ, що посвідчує його повноваження, як представника позивача ОСОБА_3 у цій справі з урахуванням вимог ст. 42 ЦПК України, розясненим йому апеляційним судом у судовому засіданні 09 лютого 2017 року, знов подав апеляційному суду на підтвердження своїх повноважень у цій справі доручення від адвоката ОСОБА_4 (а.с. 90), та не був допущений апеляційним судом до участі у цій справі як представник позивача ОСОБА_3 в силу вимог ст. 42 ЦПК України ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року, постановленою протокольно, через відсутність у нього належного документу, що посвідчує його повноваження як представника позивача ОСОБА_3, зокрема довіреності безпосередньо від позивача ОСОБА_3, як фізичної особи, на імя ОСОБА_5

Однак, при цьому, ОСОБА_5 був присутній у даному судовому засіданні як слухач.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача та його представника за присутністю представника відповідача - ОСОБА_2 оборони України за довіреністю (а.с. 97) ОСОБА_6,

Заслухавши у судовому засіданні 06 квітня 2017 року доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 оборони України - ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 оборони України не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача розміру моральної шкоди 30000,00 грн., керувався ст. ст. 10 - 11, 212, 214 - 215 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та виходив із того, що позовні вимоги позивача у цій справі є обґрунтованими та доведеними лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що під час проходження військової служби в період часу з 08.1985 року по 15.05.1987 року ОСОБА_3 проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій (а.с. 12), військовий білет, серія НУ № 7749296 від 19.04.1985 року (а.с. 9-11).

У 1986 році при виконанні інтернаціонального обовязку в Демократичній Республіці Афганістан, в результаті розривної дії снаряду, отримав контузію головного мозку, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, шиї, правої верхньої та лівої нижньої кінцівок, наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 656/Ж від 07.04.2014 року, виданим Київським міським клінічним бюро СМЕ, що в подальшому призвело до розвитку «стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді після травматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ступенів, прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдромом, розсіяною пірамідною симптоматикою, частими лікворо-гіпертензивними кризами, вегето-судинною дисфукцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мне стичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворогіпертензивним синдромом. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг. Атеросклеротичний кардіосклероз, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами. Зазначене підтверджено витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 1117 від 17.04.2014 року (а.с. 16).

26.05.2014 року ОСОБА_3 була встановлена ІІІ група інвалідності в зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія АВ № 0283186 (а.с. 13) та посвідченням, серія ААБ № 022907 від 27.05.2014 року (а.с. 8).

Згідно із висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 656/Ж від 07.04.2014 року описані рубці є наслідком загоєння ран, що могли утворитися внаслідок осколочних поранень, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені під час проходження строкової служби під час виконання бойових дій в 1986 році (а.с. 15).

Ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, від травми, отриманої під час проходження військової служби, у позивача розвинулися хвороби, та починаючи з 2013 року стан його здоровя погіршився.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що ОСОБА_2 оборони України є центральним органом влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на ОСОБА_2 оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів.

Також ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.

При цьому, суд першої інстанції правильно не прийняв доводи представника відповідача у цій справі щодо того, що у військовому квитку позивача в розділі 22 «Контузії та поранення» не має відомостей про описане в позові ушкодження, а висновок спеціаліста № 656/Ж зроблений зі слів позивача, отже доказів на підтвердження отримання цієї травми під час проходження військової служби не має виходячи з такого.

Згідно із п. 1 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1317, метою проведення медико-соціальної експертизи є, в тому числі, виявлення причини настання інвалідності. Тобто, Центральною військово-лікарською комісією, як компетентним органом, наданий висновок, що поранення та захворювання ОСОБА_3 повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с.16, 14), у суду першої інстанції не було підстав ставити під сумнів цей висновок експерта та не приймати його як доказ. Перевірка причин інвалідності не входить до компетенції суду, тому не може бути предметом дослідження у цій справі.

З урахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню по відшкодуванню моральної шкоди, суд першої інстанції правильно керувався вимогами вищезазначеного законодавства та конкретними обставинами справи. Позивач у звязку з отриманим пораненням став хворою людиною, можливості якої обмежені. Позивачу отриманим пораненням під час виконання обовязків військової служби заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, що порушило його звичні нормальні звязки, йому необхідно додавати додаткових зусиль для організації свого життя в сімї та суспільстві.

Між тим, суд першої інстанції правильно не погодився з розміром моральної шкоди, визначеної в позовній заяві позивача у цій справі. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу суд першої інстанції правильно врахував конкретні обставини справи, групу інвалідності, характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, і, виходячи з засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, дійшов правильно висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 30000,00 грн., в решті позовні вимоги позивача вважав надмірними та такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 оборони України є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним в його запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що ОСОБА_2 оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на ОСОБА_2 оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у правовому висновку у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що каліцтво позивача, яке призвело до стійкої втрати працездатності (3 групи інвалідності) є наслідком травми, пов'язаної з проходженням військової служби, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди.

При цьому, враховуючи тяжкість вимушених змін в житті позивача та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду щодо розміру стягнутого відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн.

З урахуванням вказаних норм, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 оборони України від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 оборони України та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі в частині задоволення позовних вимог останнього судом першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом у вигляді сплаченого судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 оборони України відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8