У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання Шептицька С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ КБ "ПриватБанк" про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вважаючи дане рішення незаконним, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що Острозький районний суд дійшов хибного висновку щодо збільшення позивачем розміру відшкодування шкоди, визначений угодою про примирення, так як фактично мало місце предявлення нових вимог, зокрема, відшкодування витрат, які позивач зробив для відновлення свого порушеного права у розмірі 5700,32 грн., - відшкодування витрат, які позивач мусить зробити для відновлення свого порушеного права 1205,79 грн. (станом на 20.10.2016 року).

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/387/2017 Головуючий у 1 інстанції : Венгерчук А.О.

Доповідач : Григоренко М.П.

При укладенні угоди про примирення в рамках кримінального провадження між позивачем, як потерпілим та відповідачем, як обвинуваченою було досягнуто домовленість щодо відшкодування втрат, яких зазнав позивач, у звязку зі знищенням речі, а саме у звязку з викраденням кредитних коштів, у розмірі 6500 грн.

Спір, що виник між позивачем та відповідачем стосується не індивідуально визначеної речі, а грошових коштів, вартість яких згідно ч. 1 ст. 192 ЦК України визначається їх номіналом.

В рамках кримінального провадження позивачем навіть не заявлявся цивільний позов щодо відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а той факт, що позивачу було розяснено, що він не може змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди, тобто, що він не може заявляти, що з його кредитної картки було незаконно знято грошові кошти в іншому розмірі ніж 6500 грн., - не позбавляє його права заявляти вимоги щодо відшкодування інших збитків, завданих злочином.

Судом неправильно застосовано положення п. 2 ч. 1 ст. 473 КПК України та підмінено поняття „розмір шкоди та „обсяг шкоди, а також застосовано норми, які регулюють відносини між позивачем та ПАТ КБ „ПриватБанк, які не підлягають застосуванню, оскільки предметом спору є деліктні правовідносини, а не договірні.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитки, завдані внаслідок вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, вина у вчиненні якого встановлена вироком Острозького районного суду від 03.02.2016 року у справі № 567/57/16-к, у період з 05.02.2015 року по 20.10.2016 року, у розмірі 6906,11 грн.

В ході апеляційного розгляду справи представник третьої особи ОСОБА_4 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона просить справу розглядати без участі ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підставі наявних в матеріалах справи документів, апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення представника третьої особи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги останнього до ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки відповідно до Угоди про примирення підозрюваного із потерпілим від 22 січня 2016 року та положень ст. ст. 394, 424 КПК України, позивач не вправі змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

З матеріалів справи вбачається, що угодою від 22 січня 2016 року про примирення між підозрюваною та потерпілим, яка затверджена вироком Острозького районного суду від 03 лютого 2016 року, визначено розмір матеріальної шкоди, завданої відповідачем та строк її відшкодування, а тому позивач, укладаючи угоду про примирення, розпорядився своїм правом на відшкодування завданої шкоди злочином у добровільному порядку шляхом відображення певних обов'язків обвинуваченої по її відшкодуванню у змісті угоди.

Вищевказаною угодою було визначено, що відповідач має відшкодувати позивачу завдану майнову шкоду не пізніше 30 січня 2017 року, проте, незважаючи на це, останній звернувся із своїми вимогами до суду 29 серпня 2016 року, тобто, ще до визначеного угодою строку.

Твердження сторони позивача про те, що його вимоги не стосуються укладеної угоди, а повязані із відшкодуванням збитків, які ОСОБА_1 зазнав у зв'язку із нарахуванням йому ПАТ «ПриватБанк» відсотків на суму грошових коштів, якими відповідач незаконно заволоділа, на увагу не заслуговують, оскільки ОСОБА_3 будь-якого відношення до договірних відносин вказаного Банку із позивачем не має, а тому, на переконання колегії суддів, останній повинен був визначити розмір завданої йому шкоди із врахуванням всіх реальних збитків, які мали місце на момент укладення угоди про примирення.

Після укладення угоди про примирення всі питання щодо виконання зобовязання по кредиту, в тому числі і щодо погашення тіла кредиту та відсотків, ОСОБА_1І мав би вирішувати із ПАТ «ПриватБанк» виключно самостійно, відповідно до умов укладеного кредитного договору, незалежно від відшкодування йому збитків відповідачем, оскільки він сам погодився на умови вищевказаної угоди про примирення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_5