Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5388/16-ц Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л.М.
Категорія 48 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю органу опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 липня 2017 року

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визначити місце проживання синів ОСОБА_4

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 25.04.2004 р. між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2010 р. За час спільного проживання з відповідачем у них народилось двоє синів: ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 З початку 2016 року відносини між сторонами остаточно розладилися, причиною чого стала неправомірна поведінка відповідача, а саме - зловживання спиртними напоями, нехтування материнськими обов'язками щодо догляду та виховання дітей. Відповідач переїхала проживати до своєї матері в Хмельницьку область і не цікавиться здоров'ям дітей та їхнім життям. Діти постійно проживають з батьком та знаходяться на повному його утриманні, і хоча офіційного місця роботи у нього немає, проте ОСОБА_2 має достатньо грошових коштів для матеріального забезпечення дітей. Оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, і своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дітей, позивач звернувся до суду з даним позовом з метою визначення місця проживання дітей разом з батьком.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Органу опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дітей відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначив, що відповідачка не бере жодної участі у житті своїх дітей та не турбується про них. Всупереч цьому, суд першої інстанції не дав правової оцінки характеристикам наданим з дитячого садка та школи зі змісту яких вбачається, що відповідач не приймає участі в житті своїх дітей, а всі обов'язки щодо їхнього виховання вчиняються батьком ОСОБА_2 Більш того, суд не обґрунтував в зв'язку з чим ним не було прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування. Також, з незрозумілих причин судом не було прийнято часткове визнання відповідачкою позову.

Заслухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_3 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 8, 9).

Оскільки між подружжям ОСОБА_5 відносини не склалися, шлюб між ними був розірваний за рішенням Богунського районного суду від 29.01.2010 р. Питання про залишення малолітніх синів на подальше проживання з кимось із батьків під час розгляду вказаної справи судом не вирішувалось.

Після розірвання шлюбу сторони деякий час проживали разом. На початку 2016 року відносини між сторонами остаточно припинились, відповідачка переїхала до Старокостянтинова Хмельницької області, діти залишились проживати з батьком АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогою про залишення малолітніх дітей на подальше проживання з ним. В обґрунтування зазначив, що ОСОБА_3 проживає окремо від дітей в Хмельницькій області, життям дітей не цікавиться і не спілкується з ними. На підтвердження своїх вимог надав суду довідки з навчальних закладів дітей, характеристики на дітей з навчальних закладів, довідку з місця проживання, висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Згідно висновку виконкому Житомирської міської ради від 05.04.2017 р. вбачається, що діти разом з батьком проживають у будинку його матері. Батьком створено необхідні умови для всебічного, гармонійного розвитку дітей, які проживають в окремій кімнаті, мають місце для відпочинку, навчання. Забезпечені мобільними телефонами, комп'ютерною технікою, одягом, взуттям, шкільним приладдям. Орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що малолітня дитини не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Оскільки судом під час розгляду справи не було встановлено будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітніх дітей з їхньою матір'ю, він не прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування як і часткове визнання позову відповідачем, тому дійшов висновку про відмову у визначенні місця проживання дітей з батьком.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1. ст. 161 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог позивача, на вказане уваги не звернув, безпідставно не прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування та залишив поза увагою, що з урахуванням віку старшого сина, місце його проживання повинно визначатись за спільною згодою батьків та самої дитини.

Під час апеляційного розгляду справи судом була вислухана думка малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу даного спору, який зазначив, що бажає проживати з батьком та разом з меншим братом ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, з яким просив не розлучати. Крім того, відповідачка не заперечує щодо проживання старшого сина з батьком, про що заявила під час судових засідань в суді першої та апеляційної інстанції як і те, що протягом восьми місяців молодший син проживає з батьком. У висновку Виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, від 05.04.2017 р. зазначено також, що ОСОБА_3 не зверталася до органу опіки та піклування з питань щодо призначення їй днів та годин зустрічей з дітьми.

Крім того, ОСОБА_3, як свідчать матеріали справи, не має постійного місця проживання: в 2013 році була знята з реєстрації по АДРЕСА_1, у березні 2017 року відповідач заявила, що змінила місце проживання в зв'язку з працевлаштуванням, однак адресу не повідомила (а.с.34, 35, 44). Під час розгляду справи в апеляційній інстанції відповідач надала довідку, яка належним чином не засвідчена, про те, що вона з 01 грудня 2017 року працює на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_7 і її місячна заробітна плата складає 3200 грн. Також надала копію безоплатного договору (без дати) найму частини житлового будинку № АДРЕСА_4, який укладений між відповідачем та ОСОБА_8 Проте надані докази не свідчать про можливість створення відповідачем ОСОБА_9 належних умов для виховання, навчання та розвитку дітей.

Встановивши всі вищевикладені обставини, колегія суддів вважає доведеним, що батько ОСОБА_2 протягом останніх років виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них та, маючи постійний дохід та житло, спроможний забезпечити дітям кращі матеріально-побутові умови та умови для навчання й розвитку.

Крім того, позбавлення дітей звичайного оточення та можливе погіршення побутових умов негативно вплине на їх психоемоційний стан.

Таким чином, інтересам дітей - ОСОБА_2 ОСОБА_6, ОСОБА_5 відповідає проживання їх разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визначення місця проживання малолітніх дітей разом з ним.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей.

Місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, визначити за місцем проживання батька - ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: