У х в а л а

30 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року у справі за позовом Локуцовської Олени Володимирівни, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" в особі Харківської обласної філії Орджонікідзевського відділення, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Молодчої Галини Миколаївни, третя особа - управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и л а :

Орджонікідзевський районний суду м. Харкова рішенням від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвали Апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року залишила без змін.

14 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 29, частин першої - третьої, пятої та шостої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 216, статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини другої статті 2, частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", статті 17 Закону України "Про охорону дитинства", частини четвертої статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей".

На підтвердження підстави перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанову Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України визначено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 14 грудня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, та спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Підставою для визнання недійсним договору іпотеки щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

Установивши, що оскаржуваний правочин не порушує прав та інтересів малолітньої дитини, суди дійшли висновку про те, що цей договір укладено відповідно до вимог закону.

Разом з тим у наданій заявницею для порівняння постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року міститься висновок про те, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Отже, судове рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечить викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України висновку.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Локуцовської Олени Володимирівни, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" в особі Харківської обласної філії Орджонікідзевського відділення, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Молодчої Галини Миколаївни, третя особа - управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко