АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника відповідача ОСОБА_1

правонаступника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка є правонаступником особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2012 року

в с т а н о в и л а :

Справа №2-7055/12
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/4737/2017
Головуючий у суді першої інстанції: В.В. Даниленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
У липні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що сторони 23.11.2007 року розірвали шлюб, але під час шлюбу було збудовано два об'єкти нерухомості, а саме будівля «А» та будівля «Б», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Будівництво даних об'єктів здійснювалося за спільні кошти подружжя та спільними зусиллями. Детальний опис характеристик нерухомого майна вказаний у Висновку №27/12 від 27.06.2012 року, що наданий ТОВ Центр судових експертиз «Альтернатива». Просила визнати за нею право власності на Ѕ зазначеного нерухомого майна, посилаючись на ст.ст. 60, 63, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 15, 369, 372 ЦК України. Також просила виділити із спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини будівлі «А» та «Б», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

У серпні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно було збудовано ним як приватним підприємцем за власні кошти та вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_4, що підтверджується укладеним 27.11.2007 року договором підряду №128 між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Ягуар», відповідно до якого ТОВ «Ягуар» забезпечувало будівництво автостоянки з будівлями шиномонтажу «А» та складським приміщенням «Б» за адресою: АДРЕСА_1. Дане будівництво здійснювалося у період з 27.11.2007 року по 28.03.2008 року. А тому, посилаючись на ст.ст. 41,55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 328, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України, просив суд визнати за ним, як за ФОП ОСОБА_5, право особистої приватної власності на будівлю «А» (шиномонтаж) загальною площею 50,5 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1, та визнати за ним, як за ФОП ОСОБА_5, право особистої приватної власності на будівлю «Б» (складське приміщення), загальною площею 30 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на наступне нерухоме майно: - будівлю «А» (шиномонтаж) загальною площею 50,5 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1; - будівлю «Б» (складське приміщення), загальною площею 30 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2012 року задоволено заяву ОСОБА_5 про роз'яснення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2012 року. Роз'яснено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2012 року наступним чином: Визнано за ОСОБА_5 право власності на наступне майно: - нежитлова будівля (шиномонтаж), загальною площею 30 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1, літера «А»; - нежитлова будівля (складське приміщення) , загальною площею 50,5 кв.м. місцезнаходження якої: АДРЕСА_1, літера «Б».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року роз'яснено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2012 року, наступним чином: Визнано за ОСОБА_5 право власності на наступне майно: - на нежитловий будинок (шиномонтаж, навіс) загальною площею 24,5 кв.м., місцезнаходження якого: АДРЕСА_1, літ. «Д»; - на нежитловий будинок (складське приміщення), загальною площею 45,5 кв.м., місцезнаходження якого: АДРЕСА_1, літ. «Е».

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі) посилаючись на те, що вказаним вище рішенням суд вирішив питання про його права та обов'язки стосовно нерухомого майна яке є його власністю, 21.02.2017 року подав апеляційну скаргу. Ухвалами Апеляційного суду міста Києва було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2012 року та було призначено справу до розгляду. Однак, 17 березня 2017 року ОСОБА_2 помер. За клопотанням його дружини ОСОБА_3 апеляційним судом було залучено ОСОБА_3 до участі у справі як правонаступника особи яка подала апеляційну скаргу, оскільки вона отримала та оформила спадщину після смерті чоловіка і саме вона стала власником нежилого приміщення с приводу якого і була подана апеляційна скарга ОСОБА_2 Суд дійшов висновку про те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво за аналогією з вимогами ст.37 ЦПК України.

У апеляційній скарзі заявник просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання права власності скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невірну оцінку доказів.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 визнав за ним право власності на нерухоме майно, що є самочинно збудованим. Суд не звернув уваги на ту обставину, що ОСОБА_5 не виділялася земельна ділянка для здійснення будівництва спірних нерухомих об'єктів. Заявник вказував на те, що рішення суду в частині його оскарження порушує його право власності на належне йому приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, яке було частиною приміщень комплексу будівель за адресою м. Київ, вул. Леніна, 49-51, які належали Бортницькому міжрайонному управлінню водного господарства ім. Гаркуші М.А., та яке було придбане ним у Бортницького міжрайонного управління водного господарства ім. Гаркуші М.А. у грудні 2005 року та право власності на яке зареєстроване за ним у грудні 2008 року. Розпорядженням Дарницької РДА у м. Києві від 16.10.2008 року №1305 придбану ним будівлю було видокремлено в самостійний об'єкт нерухомого майна та присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2. Дані обставини суду відомі не були, суд не залучив його до участі у справі, як не залучив і департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Головне управління держгеокадастру у м. Києві. ОСОБА_2 вказав на те, що суд фактично визнав право власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення яке належить йому, ОСОБА_2, на праві власності, у зв'язку з чим ОСОБА_5 захопив його приміщення та позбавив права доступу до цього приміщення, мотивуючи тим, що спірне приміщення належить йому, ОСОБА_5, на праві власності у відповідності до рішення суду.

ОСОБА_3, яка є правонаступником особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_1 у судове засідання 06.12. 2017 року не з'явився, просив суд відкласти розгляд справи у зв'язку із неможливістю брати участь у даному судовому засіданні через судове засіданні у іншій справі, що призначена до розгляду раніше, де він бере участь. Колегія суддів визнала причини неявки представника відповідача в судове засідання неповажними, оскільки вони не підтверджені належними доказами, а тому вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника ОСОБА_5 - ОСОБА_1 у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, врахувавши при цьому те, що представник відповідача ОСОБА_1 надав свої пояснення у судовому засіданні 22.11.2017 року. А тому його неявка в дане судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

ОСОБА_4 у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилася повторно, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, будь - яких заяв чи клопотань до апеляційного суду від неї не надходило. Колегія суддів визнала такі причини неявки неповажними та у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в частині його оскарження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2012 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.3 ЦПК України).

Згідно зі ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Таким чином, поняття сторін у цивільному судочинстві пов'язане з поняттям суб'єктів спору про право, яке віднесено законом до юрисдикції загального суду.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 12.08.1994 року по 23.11.2007 року (а.с.5-6,т.1).

Відповідно до копії договору 27.11.2007 року між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Ягуар» укладено договір підряду №128, згідно умов якого за дорученням ОСОБА_5 ТОВ «Ягуар» забезпечувало будівництво відкритої автостоянки з будівлями «А» (шиномонтажу) та «Б» (складське приміщення) по АДРЕСА_1. Строк виконання робіт з 28.11.2007 року по 28.03.2008 року. Вартість робіт (ціна договору) становить 334015,34 грн. (а.с.40-42, т.1).

Як зазначає ОСОБА_5 у своємузустрічному позові, у період з 27.11.2007 року по 28.03.2008 року було збудовано відкриту автостоянку з будівлями шиномонтажу «А» та складськими приміщеннями «Б». За результатами будівництва ТОВ «Ягуар» надавало ОСОБА_5 відповідні локальні кошториси, підсумкові відомості ресурсів до локальних кошторисів, на підставі яких укладалися акти приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт (а.с.43-101, т.1).

Із висновку експертного - будівельно технічного дослідження від 27.06.2012 року №27/12 вбачається, що будівлі «А» та «Б», розташовані за адресою: АДРЕСА_1, є нерухомим майном, відповідають будівельним, технічним, протипожежним нормам, ринкова вартість без врахування вартості земельної ділянки станом на час проведення дослідження становить: будівля «А» - 30840 грн; будівля «Б» - 20483 грн. Під час проведення обстеження даних будівель встановлено їхні технічні характеристики, зокрема, що загальна площа будівлі «А» становить 50,5 кв.м., а загальна площа будівлі «Б» становить 30 кв.м.(а.с.9-31, т.1).

Так, задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції вважав їх законним та обґрунтованим, підтвердженими належними та допустимими доказами у справі.

Проте колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналізуючи вказані норми матеріального права вбачається, що з позовом про визнання права власності може звернутися особа, яка вже є власником майна, проте її права не визнаються іншої особою (особами).

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Тобто, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Статтею 334 ЦК України визначено момент набуття права власності.

Так, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Так, 19 серпня 2008 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення, відповідно до якого основне нежитлове приміщення у АДРЕСА_2 - вбиральня, позначена на плані літерою «А».

Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 1305 від 16 жовтня 2008 року будівлі туалету надано поштову адресу - АДРЕСА_2.

Згідно з реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 01 грудня 2008 року будівлі туалету, загальною площею 51 кв м, яка розташована по АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2008 року, що набрало законної сили.

Отже, із зазначеного вбачається, що ОСОБА_2 (за життя) був власником нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення - будівлі туалету загальною площею 51 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на підставі реєстраційного посвідчення виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01.12.2008 року за реєстровим номером 9310-П.

Відповідно до свідоцтва про справо на спадщину за законом посвідченого 18.10.2017 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 спадкоємцем майна померлого ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_3 (а.с.242, т. І). Вона є власником вказаного нерухомого майна відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2017 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, в частині визнання права власності на нерухоме майно, не відповідає зазначеним нормам закону та дійсним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не встановив усі фактичні обставини, які необхідні для правильно вирішення справи, не залучив до участі у справі ОСОБА_2, (майно якого розташовано на тій же земельній ділянці) чим порушив його право власності, а відтепер право власності ОСОБА_3, як правонаступника померлого ОСОБА_2, формально розглянув справу в інтересах ОСОБА_5, ухваливши рішення про визнання права власності на нерухоме майно, без вирішення питання щодо відведення земельної ділянки, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, суд не залучив до участі у справі власника земельної ділянки, на якій збудовано спірні нежитлові приміщення (відповідну територіальну громаду, в особі ради).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як було встановлено, на земельній ділянці, де розташована належна, на той час, ОСОБА_2 будівля - туалет, ОСОБА_5 обладнано автостоянку. Доступ до будівлі та земельної ділянки по АДРЕСА_2 став обмежений.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні належним йому на праві власності нежитловим приміщенням - будівлею туалету загальною площею 51 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та звільнити нежитлове приміщення - будівлю туалету загальною площею 51 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, від особистих речей.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що збудовані будівлі шиномонтажу «А» та складські приміщення «Б» за адресою: АДРЕСА_1 є самочинними будівлями. Матеріали справи не містять будь яких доказів на підтвердження отримання ОСОБА_5 дозволу на зазначене будівництво.

Так, у частині першій статті 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

Позивачем при зверненні до суду не було надано доказів належності або надання йому в користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на час здійснення будівництва спірних нерухомих об'єктів. Земельна ділянка на якій збудовано нерухомі об'єкти, на які ОСОБА_5 просить визнати за ним право власності не була відведена для будівництва, будь - яких документів на підтвердження права здійснення будівництва за адресою : АДРЕСА_1, ОСОБА_5 суду не надав.

Наданий стороною відповідача договір оренди земельної ділянки від 12.04.2017 року не може свідчити про те, що станом на момент здійснення будівництва ОСОБА_5 спірних об'єктів нерухомого майна у нього був дозвіл на таке будівництво, оскільки нежитлові приміщення збудовані ним у період з 27.11.2007 року по 28.03.2008 року і договір оренди був укладений з ОСОБА_5 саме у зв'язку з тим, що він є власником спірних нежилих приміщень на підставі оспорюваного рішення суду.

Матеріали справи свідчать також про те, що ОСОБА_5 не мав достовірних відомостей про адресу земельної ділянки на якій здійснив самочинне будівництво, де, зокрема було розташоване нежитлове приміщення - будівля туалет, загальною площею 51 кв.м., належна на праві власності ОСОБА_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Зазначене чітко вбачається із неодноразового роз'яснення судом резолютивної частини оскаржуваного рішення, де суд зазначав та уточнював адресу нерухомих об'єктів право власності на які визнав за ОСОБА_5, що призвело до фактичної плутанини дійсної адреси місцязнаходження будівель на які ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності.

Так, першочергово суд визнав за ОСОБА_5 право власності на будівлю «А» (шиномонтаж) загальною площею 50,5 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1 та будівлю «Б» (складське приміщення), загальною площею 30 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1. З урахуванням роз'яснень за ОСОБА_5 визнано право власності на нежитлову будівлю (шиномонтаж), загальною площею 30 кв.м., місцезнаходження якої: АДРЕСА_1, літера «А» та нежитлову будівлю (складське приміщення) , загальною площею 50,5 кв.м. місцезнаходження якої: АДРЕСА_1, літера «Б». А у подальшому, з урахуванням роз'яснень суду, за ОСОБА_5 визнано право власності на нежитловий будинок (шиномонтаж, навіс) загальною площею 24,5 кв.м., місцезнаходження якого: АДРЕСА_1, літ. «Д»; - на нежитловий будинок (складське приміщення), загальною площею 45,5 кв.м., місцезнаходження якого: АДРЕСА_1, літ. «Е».

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судом першої інстанції не було дано оцінки цій обставині, не було з'ясовано відповідних даних та не одержано відповідних доказів.

Також судом першої інстанції було проігноровано положення ст. 331 ЦК України, в якій закріплено, що право власності на новостворене нерухоме майно з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації.

Разом з тим, неправомірність дій ОСОБА_5 у захопленні належної ОСОБА_2 будівлі - туалету підтверджується наявним кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.194, ч.1 ст. 356 КК України.

Крім того, згідно зі ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Таким чином, поняття сторін у цивільному судочинстві пов'язане з поняттям суб'єктів спору про право, яке віднесено законом до юрисдикції загального суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Частина 1 ст. 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.

Проте, не зважаючи на те, що ОСОБА_5, станом на день звернення до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на нерухомі об'єкти, було відомо те, що ОСОБА_2 на праві власності належить нежитлове приміщення - будівля туалету загальною площею 51 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, він не зазначив суду цих обставин та не просив залучити до участі у справі у якості відповідача чи третьої особи ОСОБА_2

Враховуючи, що діючим ЦПК України не передбачено можливості залучення апеляційним судом під час розгляду справи в апеляційному порядку до участі у справі осіб, які не брали участь у справі, в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2012 року в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на спірні нерухомі об'єкти порушує права та законні інтереси ОСОБА_3 як теперішнього власника майна померлого ОСОБА_2, якого не було залученого до участі у даній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції перевіряючи доводи зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 про визнання права власності, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, порушення норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, а тому дане рішення у відповідності до положень ст. 309 ЦПК України в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з ОСОБА_9 в рахунок держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3540 грн. 90 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка є правонаступником особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2012 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

ОСОБА_5 відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3540 грн. 90 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: