АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2834/17 Справа № 206/2715/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Єлізаренко І.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Свистунової О.В., Баранніка О.П.,

за участі секретаря Гулієва М.І. о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини №3, Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради, третя особа головний лікар Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради Солнушко Варвара Василівна, про поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С ТА Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини №3, КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради, третя особа головний лікар КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради Солнушко В.В. про поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, позивач посилалася на те, що 06 вересня 2013 року відповідно до наказу № 140-к КЗ «Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги №10» вона була прийнята на посаду лікаря педіатра дільничного амбулаторії до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини №3. 03 березня 2016 року наказом №25-к КЗ «Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги №10» її було звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України. Вказане звільнення з посади вважає незаконним та безпідставним, оскільки воно з її боку було вимушеним. Також вказує, що приблизно з листопада 2013 року, працюючи на займаній посаді, вона почала відчувати упереджене ставлення до неї з боку керівництва через те, що вона чинила опір незаконним діям та вимогам безпосереднього керівництва в процесі роботи, а саме: з неї почали вимагати виконувати роботу за сумісництвом за відсутніх лікарів, при цьому сумісництво не оформлювалося належним чином, додаткова оплата не проводилась. Вона, незважаючи на те, маючи дитину трьох років, була змушена постійно додатково працювати за відсутніх лікарів без оформлення сумісництва та оплати за це, використовуючи особистий час на виконання додаткового обсягу роботи покладеної керівництвом. Після того, як вона відмовилась виконувати роботу за сумісництвом за відсутніх лікарів, яка не оформлювалося належним чином, їй взагалі відмовили надавати робочу машину, що була виділена амбулаторії № 3, для виїзду лікарів на виклики до хворих дітей. У зв'язку з чим, вона по своїй дільниці стала ходити пішки, а протяжність її ділянки складає приблизно 60 вулиць. Це вимагало додатково витрачати час і вона не своєчасно могла потрапити на виклик до дітей, у зв'язку з чим вимушена була витрачати і свій особистий час та пізно потрапляла додому. Крім того, починаючи роботу в Комунальному закладі, вона намагалася отримати копію посадової інструкції, графік роботи, дізнатися свій час праці та відпочинку. Її прохання викликали незадоволення керівництва, а саме завідуючого амбулаторії № 3 - ОСОБА_4 Однак, їй не тільки не надали посадову інструкцію, але і не роз'яснили її права, при цьому завідуючий повідомив, що вона повинна працювати з 8.00 год. до 14.00 год. - 15.00 год. (прийомні години), без перерви на харчування, а потім їздити за викликами до хворих дітей по домівках, а в який час займатися веденням документації взагалі не відомо. Упереджене ставлення до неї виражалося у тому, що керівництво грубо розмовляло з нею, не надавали їй вільного дня, коли їй це було дуже необхідно, не надавали машину виділену амбулаторії № 3 для забезпечення виїзду лікарів до хворих дітей. 02 березня 2016 року завідувач Амбулаторії загальної практики сімейної медицини №3 - ОСОБА_4 зателефонував їй на мобільний телефон і повідомив, що відпустить її на дитячий ранок в садочок 03 березня 2016 року до дитини лише тоді, коли вона погодиться працювати за лікарів, які йдуть у відпустки, чи на лікарняні без жодних доплат за сумісництво, а якщо вона буде відмовлятися, то він знайде якусь причину та звільнить її з займаної посади. На завершення бесіди він сказав, якщо хочеш, напиши заяву про звільнення, бо інакше до дитини на свято не підеш. Він довів її до сліз, вона була просто у відчаї і не знала що робити, у неї стався нервовий зрив. До амбулаторії № 3 приїхав особисто завідувач і забрав її заяву, навіть не запропонувавши відпрацювати два тижні, та поїхав до КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» для оформлення її звільнення, повідомивши її через старшу медичну сестру, що на роботу виходити 03 березня 2016 року вже не потрібно. Вважає, що такі дії завідуючого свідчать про те, що вони заздалегідь мали намір звільнити її будь-яким чином. Приблизно через тиждень вона звернулася до відділу кадрів КЗ «Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги №10», отримала трудову книжку, розписалася у якихось двох журналах, розписалася на розрахунку нарахованої заробітної плати, але самого наказу про звільнення вона не бачила. На її прохання надати наказ про звільнення їй відмовили, не надали його для ознайомлення. Розрахунок на день звільнення з нею відповідачі по справі не провели. Вважає, що її примусили звільнитися через те, що вона виконувала свої обов'язки сумлінно та хотіла знати свої права, трудовий розклад. Заява про звільнення була написана нею у стані нервового зриву без фактичного наміру звільнятись. Тому просила поновити строки звернення до суду, поновити її на посаді лікаря педіатра дільничного амбулаторії загальної практики сімейної медицини №3 та стягнути з КЗ «Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпропетровської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, зокрема є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Згідно ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

В п.12 Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, зі змінами та доповненнями, роз'яснено по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Відповідно до ст. 39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч. 1 ст. 38 КЗпП). Спори про дострокове розірвання такого трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів (статті 224, 231, п. 1 ст. 232 КЗпП).

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, підставою для поновлення на роботі є саме доведення відсутності законної підстави для звільнення, а не можливі порушення під час процедури звільнення.

З матеріалів справи вбачається позивач ОСОБА_2 06 вересня 2013 року на підставі наказу № 140-к від 06 вересня 2013 року прийнята на посаду лікаря-педіатра дільничної амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 3 (т.1 а.с.9-11).

Як вбачається з посадової інструкції лікаря педіатра дільничного та журналу ознайомлення працівників з посадовими інструкціями, колективним договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_2 особисто ознайомлювалася при прийомі на роботу (т.1 а.с.35-38, 92-133).

Таким чином, ОСОБА_2 відповідно до колективного договору, була ознайомлена з режимом роботи, оплати праці та доплат за відсутнього працівника.

Відповідно до положення про амбулаторію загальної практики-сімейної медицини №3 КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» затвердженого Наказом Міністерством охорони здоров'я України від 23 лютого 2012 року № 131 амбулаторія - є підрозділом КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10», що забезпечує надання прикріпленому населенню ПМСД. У разі відсутності достатньої кількості лікарів ЗП-СЛ лікарські посади в амбулаторії можуть обіймати лікарі-терапевти дільничні та лікарі-педіатри дільничні (т.1 а.с.41, 42).

З табелю по АЗПСМ №3 КЗ «ДЦПМСД №10» за січень-лютий 2016 року та графіку на січень 2016 року вбачається, що всі лікарі працювали приблизно за однаковим навантаженням, у певний період перебували на лікарняному в тому числі і позивач ОСОБА_2, і її навантаження є не більшим від інших лікарів (т.1 а.с.74-91, 134-142).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 16 вересня 2013 року про доплату в розмірі 50% за збільшений обсяг роботи та наказу № 144-к від 16 вересня 2013 року про надбавку була встановлена надбавка з 16 вересня 2013 року по 20 вересня 2013 року за збільшений обсяг робіт (т.1 а.с.149-150).

З наданих КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №1» заяв ОСОБА_2 про прийняття з 03 травня 2015 року на роботу та звільнення з роботи за власним бажанням з 06 березня 2016 року вбачається, що вона працювала лікарем-педіатром приймального відділення тимчасово за зовнішнім сумісництвом на умовах неповного робочого часу з 03 травня 2015 року по 06 березня 2016 року (т.1 а.с.204, 205).

02 березня 2016 року ОСОБА_2 подала на ім'я головного лікаря Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради Солнушко В.В. заяву з проханням звільнити її за власним бажанням з 03 березня 2016 року (т.1 а.с.26).

Наказом від 03 березня 2016 року №25-к КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради ОСОБА_2 лікаря-педіатра дільничного амбулаторії загальної практики-сімейної медицини № 3 звільнено 03 березня 2016 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Виплатити компенсацію за невикористані 18 календарних дні відпустки (т.1 а.с.27).

04 березня 2016 року та 09 березня 2016 року листами № 2/51 та відповідно 4/54 КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради повідомляли ОСОБА_2 належним чином про звільнення, на підставі її заяви за ст.38 КЗпП України 03 березня 2016 року (наказ №25 від 03 березня 2016 року). Просили її з'явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки (т.1 а.с.28, 29, 144, 145).

Позивач ОСОБА_2 отримала особисто трудову книжку у відділі кадрів (т.1 а.с.30, 31).

09 березня 2016 року та 11 березня 2016 року, при наданні фінансування, з ОСОБА_2 відповідачем було повністю проведено розрахунок, перераховано кошти на її картку (т.1 а.с.13).

З матеріалів справи вбачається згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 07 грудня 2016 року, проведеної за ухвалою суду під час розгляду даної цивільної справи, підпис від імені ОСОБА_2, що розміщений у лівому нижньому куті під графою «Головний лікар» наказу №25-к від 03 березня 2016 року - вірогідніше виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням справжньому її підпису (т.1 а.с.209-214).

Слід зазначити, позивач ОСОБА_2 не заперечувала, що вона власноручно написала заяву 02 березня 2016 року про своє звільнення з роботи за власним бажанням з 03 березня 2016 року.

Після вказаної дати на роботу позивач більше не виходила.

Судом першої інстанції під час судового розгляду справи були допитані свідки, та будь-яких належних доказів на підтвердження того, що заява про звільнення позивачем була написана вимушено під примусом суду надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, врахувавши, що підставою для поновлення на роботі є саме доведення відсутності законної підстави для звільнення, а не можливі порушення під час процедури звільнення, та в діях відповідача не вбачається порушення законодавства про працю, а позивача було законно звільнено з підстав, передбачених ст.38 КЗпП України за її власним бажанням у строк, про який вона просила в заяві, а саме з 03 березня 2016 року, та з позивачем були проведені всі розрахунки.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконного звільнення позивача з роботи є безпідставними будь-якими належними доказами по справі не підтверджуються.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду апелянтом не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді