Єдиний унікальний номер 225/2650/16-ц Номер провадження 22-ц/775/518/2017
Єдиний унікальний номер 225/2650/16-ц Головуючий у 1 інстанції Нємиш Н.В..
Номер провадження 22-ц/775/518/2017 Доповідач Корчиста О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.

за участю секретаря Яворського О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 23 грудня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Донецьку ради про виселення, вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про виселення, вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1, в який відповідачі, які не є членами його сім'ї, самоправно вселились та перешкоджають йому проживати та користуватись ним. Просив виселити відповідачів, вселити його в спірний будинок та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні його будинком.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволені: виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_8 з жилого будинку АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_7 в спірний будинок та зобов'язано відповідачів не чинити позивачу перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, просять рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що поза увагою суду залишилось те, що позивач надавав згоду на вселення в спірний житловий будинок ще до його побудови у 2007 році своєму сину ОСОБА_9 та не заперечував, що після побудови у цьому будинку буде проживати його син разом із сім'єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивача - ОСОБА_9 помер, але його дружина ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 продовжили проживати в цьому будинку. Пізніше до них вселились і інші відповідачі по справі. Право власності на спірний будинок позивач набув 24 квітня 2012 року. У зв'язку з чим, на думку відповідачів, висновки суду про те, що власник будинку не надавав дозвіл на вселення та проживання відповідачів до спірного будинку не відповідають фактичним обставинам справи. Також вказують, що поза увагою суду залишилось те, що земельну ділянку для будівництва спірного будинку позивач отримав для поліпшення умов молодої сім'ї, а саме його сина, невістки та онука, які на той час були зареєстровані та проживали в будинку АДРЕСА_2 разом із позивачем.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5, яка, діючи на підставі довіреностей, є представником відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, доводи викладені в апеляційній скарзі підтримала та просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_7 не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не з'явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи. Подали заяви з проханням розглянути справу без їх участі, апеляційну скаргу просили задовольнити.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню а рішення суду першої інстанції залишенню без змін за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що він є власником будинку АДРЕСА_1, відповідачі, які не є членами його сім'ї, самоправно вселились в спірне житлове приміщення, чим перешкоджають позивачу у користуванні та розпорядженні власністю, а тому підлягають виселенню із зобов'язанням не чинити перешкоди позивачу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також наявним у матеріалах справи письмовим доказам.

Так, зі змісту дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 16 червня 2013 року вбачається, що позивач ОСОБА_7 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 24 квітня 2012 року, на підставі Рішення виконкому Ленінської районної в м. Донецьку Ради. (т.І, а.с.7,8)

Крім цього, як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 24 грудня 2013 року позивач ОСОБА_7 також є власником будинку АДРЕСА_2. (т.І, а.с.34-35)

Встановлено, що у 2007 році, з дозволу позивача, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та померлий син позивача ОСОБА_9, були зареєстровані в будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду Донецької області від 24 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позбавлено право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_2.

Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5, відповідачі по справі ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 вселились в спірний будинок у 2008 році, відповідач ОСОБА_6 разом із малолітнім сином ОСОБА_8 вселилась в спірний будинок у 2010 році, а після вже вселились відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 не заперечувала, що вона та інші відповідачі не є членами сім'ї позивача та в спірному будинку не зареєстровані.

Отже, під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідачі самоправно вселилися в будинок АДРЕСА_1, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази надання усної або письмової згоди позивача на їх вселення до спірного будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Статтею 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Розглядаючи спір та встановивши відсутність належного підтвердження отримання відповідачами згоди власника спірного будинку на вселення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідачами під час розгляду справи не доведено наявність правових підстав для користування спірним житловим будинком. Посилання в апеляційній скарзі на отримання земельної ділянки позивачем для поліпшення умов молодої сім'ї - сім'ї сина позивача, не знайшло свого підтвердження через відсутність належних доказів на підтвердження зазначених обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині також не знайшли свого підтвердження.

Крім цього, посилання в скарзі на існування договору купівлі-продажу спірного будинку між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 спростовуються наявною в матеріалах справи копією рішенням Апеляційного суду Донецької області від 14 січня 2014 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 30 січня 2010 року дійсним, було відмовлено. Отже у відповідача ОСОБА_1 право користування спірним будинок не виникло.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Таким чином, розглядаючи справу, суд всебічно, повно і об'єктивно, згідно з наданими доказами розглянув спір, прийняв правильне рішення,

Керуючись ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді