Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кадєтової О.В., Кафідової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суд Полтавської області від 1 березня 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що 24 лютого 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») було укладеного договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «GEELYEMGRAND X7» вартістю 10 609,68 доларів США, що еквівалентно 328 900 грн. У день укладання договору позивач сплатив відповідачу 32 890 грн, які вважав частковою оплатою вартості транспортної засобу, однак даний платіж виявився адміністративним, тобто винагородою лізингодавця за організаційні заходи. Посилався на несправедливі умови договору щодо визначення поняття адміністративного платежу, його розміру та неповернення у разі розірвання договору.

Позивач вважав, що такі умови порушують його права, як споживача, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживача» та Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак підлягають визнанню недійсними, а сплачені ним кошти у сумі 32 890 грн поверненню.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від

18 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 1 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності підстав, встановлених ст. ст. 203, 229 ЦК України для визнання договору фінансово лізингу, укладеного між сторонами, недійсним. Вважав, що згідно п. 12.1 договору, сплачений позивачем адміністративний платіж не підлягає поверненню.

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 24 лютого 2015 року між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_3 був укладений договір фінансового лізінгу, предметом якого став транспортний засіб «GEELY EMGRAND X7» вартістю

10 609, 68 доларів США, що еквівалентно 328 900 грн.

24 лютого 2015 року ОСОБА_3 здійснив перший внесок в сумі

32 890 грн.

30 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення коштів.

Листом від 1 вересня 2015 року ТОВ «ЛК «Автофінанс» повідомило позивача про те, що договір вважається розірваним з 4 серпня 2015 року, сплачений адміністративний платіж у розмірі 32 890 грн поверненню не підлягає згідно з пунктом 12.1 ст. 12 договору.

Проаналізувавши зміст договору, суди вважали, що умови

п. 12.1 ст. 12 договору передбачають відповідальність лізингоодержувача при розірванні на його вимогу з будь-яких причин договору лізингу, що може мати для лізингодавця негативні наслідки, пов'язані з відповідальністю перед продавцем (постачальником) предмету лізингу, а відтак не є несправедливим у розмінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як убачається зі змісту п. 12.1 ст. 12 договору лізингу, у випадку його розірвання лізингоодержувачем, поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, та/або частини авансових платежів 40% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. У такому випадку адміністративний платіж поверненню не підлягає

Згідно з умовами договору адміністративний платіж розуміє під собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого внеску, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Відповідно до додатку 1 до договору вартість предмета лізингу становить 10 609,68 доларів США, авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу 5 304,84 доларів США, щомісячний авансовий платіж 442,07 доларів США, адміністративний платі (10%) 1 060,97 доларів США, комісія за передачу (3%) 318,29 доларів США.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що укладений ним з

ТОВ «ЛК «Автофінанс» договір фінансового лізингу від 24 лютого 2015 року суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із ч. 2ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в

ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3

ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 ч. 3ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, у повній мірі не з'ясував, чи порушує п. 12.1 ст. 12 договору принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

Ураховуючи наведене, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суд Полтавської області від 1 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Кадєтова О.В. Кафідова