Категорія 53Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Кучевського П.В.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

14 червня 2017 року Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_3 з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заяву мотивувала тим, що з 1980 року вона працювала ДП «Державна картографічна фабрика» та 05 липня 2013 року у зв'язку із реорганізацією підприємства звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день припинення трудових правовідносин, за підприємством рахувалась заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з травня 2013 року по липень 2013 року в сумі 7680,56 грн. 18 серпня 2015 року боржник перерахував їй частково заборгованість по заробітній платі в розмірі 800,00 грн. Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 6880,56 грн. та компенсація на загальну суму 14561,12 грн. Внаслідок примусового виконання судового наказу, 13 квітня 2017 року на її рахунок перераховано 14561,12 грн., тобто фактичний розрахунок по виплаті заборгованості по заробітній платі здійснено 13 квітня 2017 року. Період затримки виплати заробітної плати становить 949 днів, а з врахуванням середньоденного заробітку перед звільненням в розмірі 110,11 грн. з відповідача необхідно стягнути на її користь 104494,39 грн. За наведеного просить стягнути з відповідача зазначену суму коштів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичного розрахунку в розмірі 104 384 (сто чотири тисячі триста вісімдесят чотири) грн. 28 коп., а також судовий збір в розмірі 1 044 (одна тисяча сорок чотири) грн. 94 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не було взято до уваги положення ч.1 ст. 233 КЗпП України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада №9, де роз'яснюється, що встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. Якщо тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Відтак, позивач дізналась про своє звільнення 05 липня 2013 року, тому останнім днем для звернення до суду із вказаним позовом було 06 жовтня 2013 року.

На думку відповідача суд незаконно не застосувано строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2

Також, «Центр державного земельного кадастру» вказує на те, що позивач тривалий час не зверталась за вирішенням спору про стягнення заборгованості, що фактично і визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого вона вимагає. Зазначена сума могла бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі, що не була виплачена при звільненні, а тому розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягав зменшенню, із урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком. Проте, судом першої інстанції цього враховано не було.

Просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року, ухвалити нове, застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 та в задоволенні позову відмовити.

Судом першої інстанції встановлено:

З 22 січня 1980 року позивач ОСОБА_2 працювала у державному підприємстві «Державна картографічна фабрика».

Відповідно до наказу ДП «Державна картографічна фабрика» від 04 липня 2013 року № 62-к, ОСОБА_2 була звільнена 05 липня 2013 року з посади завідувача канцелярії у зв'язку з реорганізацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 96).

Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 09 січня 2013 року №5, реорганізовано ДП «Державна картографічна фабрика», шляхом приєднання до ДП «Центр державного земельного кадастру» (а. с. 18).

Відповідно до довідки ДП «Центр державного земельного кадастру» від 12 травня 2017 року № 186, проведена державна реєстрація припинення юридичної особи ДП «Державна картографічна фабрика» 30 червня 2015 року, а ДП «Центр ДЗК» є правонаступником всіх прав і обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика» (а. с. 16).

Станом на день звільнення позивача 05 липня 2013 року, останній нарахована заробітна плата в розмірі 9192,34 грн., до видачі - 7680,65 грн. (а. с 16), що підтверджується довідкою ДП «Центр державного земельного кадастру» від 12 травня 2017 року № 186. Спір між сторонами щодо розміру нарахованої заробітної плати відсутній.

Відповідно до довідки ПАТ «ПриватБанк» від 23 травня 2017 року на картковий рахунок позивача ОСОБА_2 18 серпня 2015 року зараховано 800,00 грн. з призначенням платежу «зарплата, виробнича філія» (а. с. 12).

З наведеного вбачається, що відповідач в добровільному порядку здійснив часткову виплату заборгованості по заробітній платі належній позивачці при звільненні.

25 грудня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано судовий наказ про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 6880,56 грн. та суми компенсації. Судовий наказ набрав законної сили 26 січня 2016 року та виданий стягувачу 02 лютого 2016 року (а. с. 14).

Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС Вінницького МУЮ від 09 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц (ВП № 50095787) про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в сумі 14561,12 грн. (а. с. 97). 04 жовтня 2016 року виконавчий документ від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц направлений до Солом'янського районного ВДВС м. Києва за належністю.

Постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 24 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц (ВП № 52729110) про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в сумі 14561,12 грн. (а. с. 89).

Відповідно до довідки ПАТ «ПриватБанк» від 23 травня 2017 року на картковий рахунок позивача ОСОБА_2 13 квітня 2017 року зараховано 14561,12 грн. з призначенням платежу «Солом'янський РДВС м. Київ, переказ боргу» (а. с. 13).

Постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 13 квітня 2017 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц (ВП № 52729110) про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в сумі 14561,12 грн. у зв'язку із повним та фактичним виконанням рішення суду (а. с. 15).

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, враховуючи позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 02.07.2014 у справі № 6-76цс14 та від 23.12.2015 у справі № 6-837цс15, колегія суддів приходить до висновку, що розрахунок всіх сум, що належать позивачу від підприємства мав бути повністю виданий в день звільнення, чого зроблено не було.

У відповідності до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов'язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або в результаті ліквідації.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов'язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов'язок щодо виплати заробітної плати.

Оскільки після реорганізації ДП «Державна картографічна фабрика» шляхом його приєднання до ДП «Центр державного земельного кадастру» дія трудового договору з ОСОБА_2 продовжувалась до 05 липня 2013 року - моменту її звільнення, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку необхідно обраховувати саме з цієї дати.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу в день її звільнення 05 липня 2013 року виникла з вини роботодавця, наразі сума заборгованості підтверджена судовим рішенням, а остаточний фактичний розрахунок відповідачем здійснено лише 13 квітня 2017 року. Період такої затримки становить з 05 липня 2013 року по 12 квітня 2017 року, оскільки остаточний розрахунок з позивачем було проведено 13 квітня 2017 року. Судом першої інстанції правильно зменшено обрахований позивачем строк затримки розрахунку при звільненні на 1 день у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 включила до зазначеного строку день фактичного розрахунку - 13 квітня 2017 року, що не відповідає вимогам цивільного законодавства щодо обчислення строку.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин строки позовної давності, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України, не знаходить свого підтвердження, оскільки ч.2 ст. 233 КЗпП України вказує на те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, доводи відповідача про те, що невиплата власником або уповноваженим органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором і до цих правовідносин має бути застосований тримісячний строк позовної давності, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України, є помилкою, неправильним тлумаченням правової норми, оскільки оплата праці дійсно випливає трудових правовідносин, але цей спір законодавцем вирізнений серед інших трудових спорів і до нього позовна давність не застосовується, в силу ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Також слід зазначити, що Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів вважає, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Колегія суддів вважає оскаржуване рішення по суті правильним і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ Рибчинський В.П.

Судді /підпис/ Голота Л.О.

/підпис/ Кучевський П.В.

Згідно з оригіналом.

Суддя Рибчинський В.П.