РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №348/1030/16-ц

31 березня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді: Міськевич О.Я.

секретарів: Буратчук О.В., Госедло Л.І.

з участю представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача-адвоката: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, під час виконання останнім трудових обов'язків та виконуючи пасажирські перевезення вчинив ДТП, внаслідок якої було завдано шкоди автомобілю НОМЕР_1, що належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго». Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» згідно полісу № АІ/0015671, ДТП була визнана страховим випадком та виплачено ПАТ «Прикарпаттяобленерго» на підставі страхового акту № 5423/1 страхове відшкодування 23975,68 грн. Враховуючи, що матеріальна шкода була заподіяна її працівником, рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2015 р. стягнуто з неї в користь ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» 23975, 68 грн. матеріальної шкоди та 243,60 грн. судових витрат, а всього 24219 грн. 28 коп..

Оскільки ДТП сталася з вини відповідача, то вона на підставі ст. 1191 ЦК України вважає за необхідне у порядку регресу відшкодувати понесені збитки.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди також були спричинені механічні пошкодження і у мікроавтобуса «КАRSAN», д.н.з. НОМЕР_2, який перебував у неї в користуванні згідно тимчасового реєстраційного талону серія ДАП № 003249. За рахунок власних коштів вона відремонтувала даний автомобіль на станції технічного обслуговування ФОП ОСОБА_7. Вартість ремонту складає 10000,00грн.

Крім того, даний мікроавтобус «КАRSAN», д.н.з. НОМЕР_2, вона використовує для надання послуг щодо здійснення щоденних пасажирських перевезень в м. Надвірна, таким чином від його використання отримує постійно доходи.

В результаті механічних ушкоджень від дорожньо-транспорної пригоди даний мікроавтобус у період з 07.03.2014 р. по 18.03.2014 рік не мав виїздів на маршрут, що підтверджується довідкою Надвірнянської районної споживчого товариства № 44 від 14.12.2015 р.

В результаті її підприємницької діяльності (від пасажирських перевезень) за 2014 рік від щоденних виходів на маршрут 8-ох мікроавтобусів, якими керували 8-м водіїв, з якими вона уклала трудові договори, вона отримала дохід в розмірі 656505,00 грн., тобто за один день вона отримувала дохід в розмірі 1798,64 грн. (656505,00 грн.: 365 днів у 2014 році), а один мікроавтобус на маршруті приносив в день дохід у розмірі 224,83 грн. (1798,64 грн.: 8).

Таким чином, її упущена вигода в результаті протиправних дій ОСОБА_3 становить 2473,13 грн. (224,83 грн. х 11 днів невиходів мікроавтобуса на маршрут).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовом у засіданні підтримав позовні вимоги позивача з підстав, зазначених в позові, суду також пояснив, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з регресним позовом, оскільки вона звернулася з позовом до суду в межах річного строку з часу виплати шкоди третій особі. Просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в порядку регресу майнову шкоду в розмірі 24219,28 грн., а також майнову шкоду в сумі 10000,00 грн., 2473,13 грн. упущеної вигоди, а всього 12473,13 грн., та сплачені судові витрати в сумі 2051,20грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_5 з підстав, зазначених в позові, суду також пояснив, що відповідач несе повну відповідальність відповідно до ст. 134 п.2 КЗпПУ, оскільки автомобіль ним був отриманий на підставі дорожнього листа. Просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в порядку регресу майнову шкоду в розмірі 24219,28 грн., а також майнову шкоду в сумі 10000,00 грн., 2473,13 грн. упущеної вигоди, а всього 12473,13 грн. та сплачені судові витрати в сумі 2051,20 грн.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, однак від нього поступила заява, в якій просить справу слухати у його відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечив обставини, на які посилається позивач, подав суду заперечення та суду пояснив, що за позовом майнова шкода складається з 24219,28 грн., сплачених позивачем по судому рішенню від 04.06.2015 р. на користь ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», 10000 грн. за ремонт мікроавтобуса і 2473,13 грн. упущеної вигоди. Однак позивач не надала суду жодної квитанції, чеку, які б підтверджували факт відшкодування шкоди чи понесених витрат, тому реальність шкоди та її розмір є недоведеним та ґрунтуються на припущеннях. Також власником автомобіля НОМЕР_3 на момент скоєння ДТП був ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу на його імя, відомістю № 9357588 про ДТП, де в п.1 записано, що власником транспортного засобу є ОСОБА_6, полісом страхування № АІ 0015671 від 11.02.2014 р. та страховим актом № 5423/1 від 11.03.14 р., де власником та страхувальником записано ОСОБА_6, тому ОСОБА_5 не може вимагати відшкодування вартості ремонту автомобіля ПЕЖО «Карсан» та втраченої вигоди.

Крім того позовна вимога про стягнення в порядку регресу сплаченого ОСОБА_5 страхового відшкодування розміром 24219,28 грн., ґрунтується на тому, що він неналежно повідомив страхову компанію про скоєння ДТП. Даний факт він заперечує, так як про скоєння ДТП одразу повідомив власника автомобіля ОСОБА_6 та роботодавця ОСОБА_5, і разом з ОСОБА_6Д, по телефону в цей же день 06.03.2014 р. повідомили страхову компанію про скоєння ДТП та виїзд ДАІ, що підтверджено отриманим з страхової компанії письмовим повідомленням про страховий випадок за № 24353 від 06.03.2014 р., Таким чином, він не будучи страхувальником та не маючи надежної форми повідомлення, виконав його обовязки у формі телефонного та письмового повідомлення страховика про ДТП, та які за трудовим договором не повинен був здійснювати.

Також вказує, що ДТП він вчинив 06.03.2014 р. в 11.10 год. при виконанні трудових обовязків по здійсненню пасажирських перевезень з ОСОБА_5, що підтверджено трудовим договором від 06.02.2014 р., зареєстрованого за № 4 в Надвірнянському центрі зайнятості, який було ними розірвано 02.10.2014 р. за згодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП України. Факт скоєння ДТП при виконанні трудових обовязків визнає сама позивачка, тому вона безпідставно посилається на норми ст.ст. 1166, 1191 ЦК України, які регулюють відшкодування шкоди по недоговірних зобовязаннях.Вважає що слід застосовувати положення ст. 130 та ст. 132 КЗпП України. Крім того зазначає , що позивачем пропущено річний строк звернення до суду , так як сторк звернення за розрахунком № 037 від 07.03.2014 р., актом виконаних робіт від 17.03.2014 р. та судовими рішеннями від 24.03.2014 р., від 04.06.2015 р. ухвалою від 02.02.2015 р. залучено в якості співвідповідачів), позивачка знала та визначила шкоду, але звільнила з роботи 02.10.2014 р. за згодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпПУ та через поверх 2 роки з часу спричинення шкоди, звернулась в червні 2016 р. в суд за її відшкодуванням, чим пропустила строки звернення до суду за вирішенням трудового спору. Просить в позові відмовити.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 56, 60 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та, з'ясувавши фактичні обставини, приходить до наступного висновку.

В судовом засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 виконував пасажирські перевезення під час виконання останнім трудових обов'язків на підставі трудового договору від 06.02.2014р. між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що підтверджується копією трудової книжки та копією трудового договору.(а.с. 10, 80, 91).

06.03.2014 року відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_4, НОМЕР_5, що належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго», під керуванням ОСОБА_8, внаслідок чого останній отримав технічні пошкодження.(а.с. 8).

Постановою Надвірянського районного суду Івано-Франківської області від 24.03.2014р. відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП. Вказана постанова набрала законної сили (а.с. 9).

Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Оскільки автомобіль НОМЕР_4, був застрахований за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» згідно полісу № АІ/0015671, як страховик, виплатило ПАТ «Прикарпаттяобленерго» на підставі страхового акту № 5423/1 страхове відшкодування в сумі 23975,68 грн.

Оскільки відповідач не повідомив належним чином про настання ДТП у строки відповідно до закону, страхова компанія звернулася в суд з позовом про стягнення сплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2015 р. у справі № 348/62/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2015 р., стягнуто з ОСОБА_5 як роботодавця в користь ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» 23975,68 грн. матеріальної шкоди та 243,60 грн. судових витрат, а всього 24219 грн. 28 коп.. (а.с. 11-13).

На виконання вказаного рішення суду ОСОБА_5 здійснила виплату ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» суми коштів в розмірі 24219 грн. 28 коп., що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.03.2016 р. (а.с.14).

Зазначені фактичні обставини справи сторонами не оспорюються.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобов'язання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права.

Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Вказаний правовий висновок ВСУ, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України, наявний у постанові від 23.12.2015 у справі № 6-1654цс15.

Отже необхідно встановити співвідношення правових норм ЦК, як загальних, та КЗпП, як спеціальних, щодо врегулювання правовідносин між працівником та роботодавцем щодо відшкодування шкоди, завданої працівником.

Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Оскільки в даній справі встановлений факт відшкодування роботодавцем завданої працівником третій особі шкоди, необхідно встановити чи міститься у КЗпП України спеціальна правова норма щодо вирішення регресних вимог роботодавця до працівника за якого ним відшкодовано шкоду.

Слід врахувати, що ч. 1 ст. 1191 ЦК України містить пряме посилання на можливість застосування цієї правової норми у разі відсутності іншого правового регулювання даного питання.

Суд приймає до уваги, що главою ІХ КЗпП України врегульовано питання щодо матеріальної відповідальності працівників у разі спричинення ними тієї чи іншої шкоди.

Зокрема, статтею 132 КЗпПУкраїни передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності регламентовані ст. 134 КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає помилковою позицію позивача про необхідність застосування до правовідносин сторін у справі норм ст. 1191 ЦК України, адже, як вказано в цій статті, її може бути застосовано лише у разі відсутності спеціальних правових норм, які регулюють питання щодо зворотної вимоги особи, яка відшкодувала шкоду, до завдавача такої шкоди, якими в цій справі є норми глави ІХ КЗпП України та, зокрема, ст. 132 цього Кодексу.

Суд враховує, що обставин, які б на підставі положень ст. 134 КЗпП України давали підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, при розгляді даної справи не встановлено. Зокрема, позивачем не надано суду договору про повну матеріальну відповідальність працівника, укладеного з відповідачем.

З цих підстав суд не бере до уваги позицію представника позивача з посиланням на ст. 134 п. 2 КЗпПУ зокрема на дорожній лист оскільки дорожній лист це документ установленого зразка для визначення та обліку роботи транспортного засобу і не може бути підставою повної матеріальної відповідальності працівника.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Згідно довідки, виданої СПД ОСОБА_5 середньомісячний заробіток ОСОБА_3 складав 1685,66 грн. (а.с. 90).

На підставі викладеного вище, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути шкоду, завдану відповідачем, як працівником при виконанні своїх трудових обов'язків (що у справі не оспорюється), та відшкодовану позивачем, як роботодавцем, у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідача, яка в даному випадку становить 1685,66 грн.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Отже, спірні правовідносини у справі, яка розглядається, регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Така правова позиція висловлена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1654цс15.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_5. здійснила виплату ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» суми коштів в розмірі 24219 грн. 28 коп.., що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.03.2016 р. Згідно вказаної постанови повністю борг сплачений згідно квитанції від 15.02.2016 р. (а.с. 14). Позов був пред'явлений до суду 07.06.2016 р., в межах встановленого ст. 233 КЗпПУ річного строку.

Таким чином суд прийшов до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з регресним позовом та підстав для застосуванння строку позовної давності відповідно до заяви відповідача у суда не має.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1685 грн. 66 коп. у відшкодування шкоди в порядку регресу.

Згідно ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн. сплаченого судового збору та 1500 грн. витрат на правову допомогу, згідно квитанцій наявних в матеріалах справи( а.с1,24).

На підставі викладеного та відповідно із ст.ст. 1, 9, 16, 22, 1166, 1191 ЦК України, ст.ст. 132, 134, 233 КЗзпП України, керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 88, 208, 213 215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_6, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_5 1685 грн. 66 коп. у відшкодування шкоди в порядку регресу.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_6, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_5 2051 грн. 20 коп. (дві тисячі пятдесят одну гривню двадцять копійок) понесених судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення виготовлено 05.04.2017р.