Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 із позовом про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи вимоги тим, що вони із відповідачем уклали шлюб 24 липня 2001 року. Під час шлюбу придбали трикімнатну квартиру загальною площею 94,9 кв. м АДРЕСА_3; рухоме подільне майно, яке знаходиться у вказаній квартирі, та автомобіль Honda Jazz, 2007 року випуску.

Зазначала, що спірна квартира придбана за кошти, вилучені з продажу майна, що належало кожному з них на праві особистої приватної власності, а саме: квартири АДРЕСА_1, яка належала їй до шлюбу, та квартири АДРЕСА_2, яка належала до шлюбу відповідачу. Автомобіль марки Honda Jazzвідповідач відчужив самовільно без її згоди.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов, ОСОБА_6 просила визнати за нею право власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, визнати право власності на подільне майно на загальну суму 114 000 грн, стягнути з ОСОБА_7 половину вартості проданого автомобіля у розмірі 46 372 грн 33 коп.

У червні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_3. Зазначав, що до шлюбу він був власником двох квартир: однокімнатної квартири АДРЕСА_2та трикімнатної квартири АДРЕСА_4. Крім того, до шлюбу йому належав на праві власності автомобіль Fiat Bravo, 1998 року випуску.

Для придбання спірної квартири він позичив також кошти у свого знайомого, якому борг повернув за рахунок проданого ним і належного до шлюбу майна, однак ще залишилась частина боргу, яку він має сплатити. ОСОБА_6 у сплаті боргу участі не приймала, про належну їй квартиру він не знав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя та виділено ОСОБА_6 комплект спальні виробництва Німеччини вартістю 61 750 грн, визнано за нею право власності на це майно. Виділено ОСОБА_7 журнальний стіл Calligaris, обідній стіл Calligaris, шість стільців, два барних стільця, сушильну машину для білизни, шкіру чорно-білу коров'ячу, кутовий диван, тумбу під телевізор, меблі для кабінету, кухонні меблі, тумбу під акваріум, меблі для вітальні, телевізор Самсунг 26 дюймів, акваріум, всього на загальну суму 72 625 грн, визнано за ним право власності на це майно. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 різницю вартості спільного майна у розмірі 10 875 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_3. Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_7, ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_6 у відхиленій частині та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня2001 року по 01березня 2013 року.

27 квітня 2005 року між СКФ «Будінтех» та ОСОБА_6 був укладений договір дольової участі в будівництві квартири АДРЕСА_3. За умовами договору на рахунок СКФ «Будінтех» 28 квітня 2005 року було перераховано 48 349 грн; 29 квітня 2005 року - 49 000 грн; 04 травня 2005 року - 49 900 грн; 05 травня 2005 року - 27 489 грн; 18травня 2005 року - 49 000 грн; 19 травня 2005 року - 49 000 грн; 20 травня 2005 року - 25 913 грн, разом 299 551 грн. Платником за квитанціями про сплату внесків на рахунок СКФ «Будінтех» виступає ОСОБА_6 17 серпня 2007 року було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_6

Визнаючи квартиру АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_7, суди виходилиіз того, що спірна квартира була придбана за позичені грошові кошти за час шлюбу сторін, проте повернення боргу в розмірі 67 тис.доларів США відбулось за рахунок особистих коштів ОСОБА_7, отриманих від продажу належного йому до шлюбу майна. Доказів, які б підтверджували, що грошові кошти від продажу квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_6, були внесені для погашення боргу за придбання квартири, нею не надано.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно зі ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу,але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу (не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

У порушення вимог ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315 ЦПК України суди не з'ясували всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Дійшовши висновку про те, що виручені від продажу 21 серпня 2007 року особистої квартири АДРЕСА_4 за 37 тис. доларів США ОСОБА_7 22 серпня 2007 року спрямував на погашення частини позики за розпискою, суди не вказали, які належні і допустимі докази підтверджують факт продажу вказаної квартири саме за 37 тис. доларів США; не врахували та не оцінили у сукупності з іншими доказами як джерело погашення позики договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 липня 2005 року, за яким ОСОБА_6 отримала від покупця 101 200 грн; не вказали як узгоджуються між собою обставини укладення договору на участь у пайовому будівництві квартири АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_6, свідоцтва про право власності на цю квартиру на її ім'я, внесення платежів при розрахунках за спірну квартиру ОСОБА_6 та висновки судів про те, що квартира АДРЕСА_3 набувалася у власність особисто ОСОБА_7 за власні кошти.

Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання договору позики від 27 квітня 2005 рокунедійсним, в якому зокрема порушується питання щодо з'ясування дати складення розписки. Посилаючись на обставини оспорення позики, ОСОБА_6 просила зупинити провадження у справі, яка переглядається.

Апеляційний суд відмовив у зупиненні провадження справи, мотивуючи прийняте рішення тим, що розгляд даної справи можливий з прийняттям рішення по суті спору до ухвалення рішення в іншій справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання договору позики недійсним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України у разі неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, суд зобов'язаний зупинити провадження у цій справі.

Визначаючи наявність підстав, передбачених ст. 201 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у п. 4 ч. 1 цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Відмовляючи у зупиненні провадження справи, суд не врахував, що вирішення спору у справі про визнання недійсним договору позики впливає на можливість врахування отриманих за розпискою коштів як джерела набуття спірної кватири особисто ОСОБА_7, тобто у справі про оспорення договору позики можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у даній справі вимог сторін щодо спірної квартири.

Крім того, у зустрічній позовній заяві ОСОБА_7 посилався на придбання ним спірної квартири за отримані у позику кошти, проте не вказував дати укладення договору позики, її розміру, особи позикодавця, розписку від 27 квітня 2005 року надав суду та викликав ОСОБА_9 як свідка лише у грудні 2015 року (справа слухається із квітня 2012 року), що судами не враховано.

Таким чином, висновки судів про те, що квартира АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_7, передчасні, а тому в цій частині вирішення спору судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції за ст. 338 ЦПК України.

У частині вирішення позову ОСОБА_6 щодо стягнення вартості автомобіля Honda Jazz та поділу побутових речей доводів у касаційній скарзі не наведено, отже у цій частині судові рішення не оскаржуються та в силу положень ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2016 року скасувати у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо поділу квартири АДРЕСА_3, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик