Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/591/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Франко В. А.
УХВАЛА

Іменем України

28.03.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючої судді : Франко В.А.

Суддів: Потапенка В.І.,Черненко В.В.

За участі секретаря Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016 і

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»(далі ПАТ «ОТП Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»( далі ТОВ «ОТП Факторинг Україна») і просив:

визнати несправедливим та недійсним кредитним договір від 03.10.2008 року № CL-К00/179/2008 укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 ,

визнати недійсним договір факторингу від 26.07.2013 року в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 03.10.2008 року № CL-К00/179/2008 укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог зазначив що 03.10.2008 між ним та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № CL-К00/179/2008, згідно умов якого, банк надає позичальнику кредит у розмірі 11358,35 дол. США.

26.07.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу відповідно до якого передано вимогу за кредитним договором від 03.10.2008 року № CL-К00/179/2008.

Позивач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг.

Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача.

Крім того, відповідач не надав позивачу в письмовій формі орієнтовану сукупну вартість кредиту в грошовому виразі, тобто в гривнях.

Позивачу невідомо про наявність у банку відповідної ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями (генеральної та індивідуальної).

Відповідно до листа НБУ від 03.07.2015 року №28-115/46025, НБУ не надавав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» генеральну та індивідуальну ліцензію на здійснення валютних операцій.

Тобто, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав права укладати договір факторингу 26.07.2013 року про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором, що був укладений між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» у доларах США.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016- в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 ставиться питання про скасування вищезазначеного рішення суду у повному обсязі .

Зазначається, зокрема, що банк не наддав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі орієнтовану сукупну вартість кредиту, чим було порушено вимоги чинного законодавства.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав права укладати договір факторингу 26.07.2013 року про відсутність права грошової вимоги за кредитним договором, що був укладений між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» у доларах США, так як ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стає кредитором валютного боргу, а нараховувати борг у валюті та отримувати кредитні кошти не має права.

В суді апеляційної інстанції представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_6 заперечила проти доводів апеляційної скарги, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції.

Представник ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином згідно зворотного повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст..303 ЦПК України, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін (ст.308).

Судом першої інстанції було встановлено , що 03 жовтня 2008 року було укладено кредитний договір між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 № CL-К00/179/2008, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 11358, 35 дол. США для купівлі автомобіля марки DACIA Logan 90 L СПГ зі сплатою 13,49% річних з кінцевим терміном повернення 22 вересня 2015 року.(а.с.5-7).

Згідно умов договору, кредит позивачу надавався у іноземній валюті.

Відповідно до п.1.11.1 вказаного договору, усі платежі для повернення суми Кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись Позичальником у Валюті Кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором .

Відповідно до Застереження до п.1.11.2 договору, підписанням цього Договору Позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами Банку, обовязковими платежами передбаченими чинним законодавством України, а також валютними ризиками, які несе Позичальник під час виконання Боргових зобовязань, якщо Валютою Кредиту виступає долар США, Євро, чи Швейцарський франк. (а.с.7).

Встановлено, що Банк станом на час укладання кредитного договору від 03 жовтня 2008 року № CL-К00/179/2008, мав генеральну банківську ліцензію за № 191 від 02.03.1998 року на право здійснення банківських операцій» визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати банк з валютними цінностями /а.с. 88-91/.

Судом першої інстанції вірно зазначено в рішенні, що твердження представника позивача, що на час укладення спірного договору, у публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» була відсутня банківська ліцензія та відповідні дозволи на розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, є хибним та спростовується матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було надано кредит позивачу з дотриманням норм законодавства та позивачем не було надано доказів на підтвердження недійсності правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він є законним і обґрунтованим, відповідає встановленим судом обставинам справи.

Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу .

Згідно ч. 1ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 1 ч. 2 ст.11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з вимог ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України) .

Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про сукупну вартість кредиту.

Як вище зазначалось, укладаючи кредитний договір позивач ознайомився та погодився з порядком видачі кредитних коштів, встановленням плати за кредит та розміром процентних ставок, що підтверджується кредитним договором.

З боку банку позичальнику був виданий інформаційний листок про умови кредитування по програмі «Автомобіль в кредит» та розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту /а.с. 66-67/.

Статтею 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року №15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Відповідно до ст.8 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженим постановою правління Національного банку України від 12.11.2003 року №496, передбачено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.

Положеннями статті 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Але вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Крім того, ч. 2 ст.192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що кредитними операціями є операції, вказані зокрема в п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Згідно з п.3 ч. 1 ст. 47 Закону , операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії.

Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Відповідно до ч. 3 ст.49 Закону «Про банки і банківську діяльність» операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у п.13 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч.2 ст.5 ЦК).

Кредитний договір укладено сторонами 03.10.2008 року року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, тому дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини.

Таким чином, доводи позивача щодо порушення банком при укладенні кредитного договору норм ЗУ «Про захист прав споживачів» справедливість та добросовісність є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання недійсним договору факторингу від 26.07.2013 року в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 03.10.2008 року № CL-К00/179/2008 укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк», продав (переуступив) фактору, яким є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких визначений в додатку до договору) (а.с.47-57).

Відповідно до п.3.3 договору купівлі-продажу кредитного портфелю до фактора перейшли всі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності зазначеним договором, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу, правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій.

26.07.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір комісії, відповідно до п.3.1 якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уповноважив ПАТ «ОТП Банк» діяти від свого імені, але в інтересах ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо вчинення правочинів, зазначених у ст. 3.2 цього договору. (а.с.58-64)

Пунктом 3.2 договору комісії передбачено, що ПАТ «ОТП Банк» буде вчиняти від свого імені, але за рахунок ТОВ «ОТП Факторинг» правочини, пов'язані з обслуговуванням кредитного портфелю, включаючи, але не обмежуючись таким: 3.2.1. приймати платежі за кредитними договорами від боржників (поручителів) у національній та іноземній валюті; 3.2.2. у випадку отримання платежів від боржників, (поручителів) у національній та іноземній валюті, - конвертувати кошти в іноземній валюті, в українській гривні та перераховувати їх на користь ТОВ «ОТП Факторинг». Конвертація та перерахування таких коштів здійснюється ПАТ «ОТП Банк» за поточним офіційним курсом у день їх надходження без стягнення будь-яких комісій.

Позивачем не надано доказів стосовно того, яке саме його право було порушено при вчиненні оспорюваного правочину купівлі-продажу кредитного портфелю.

Встановлено, що вищевказаний правочин був вчинений на підставі положень ст.512 ЦК України ,згідно з якого допускається заміна кредитора у зобовязанні іншою особою у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, в силу положень ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника.

За своєю правовою природою Договір купівлі-продажу кредитного-портфелю, укладений між відповідачами у справі, є договором факторингу.

Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату ( у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є клієнт, яким може бути фізична або юридична особа, яка є субєктом підприємницької діяльності, та фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції ( ст.1079 ЦК України).

Відповідно до п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,фінансовими вважаються такі послуги: факторинг.

Згідно ч.5 ст.5 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Суд першої інстанції зазначив, що будь-яких інших обставин, які відповідно до положень ст..ст.203, 215 ЦК України є підставами для недійсності правочину, при укладенні між відповідачами договору купівлі-продажу кредитного портфелю судом не встановлено.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Крім того, приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст. ст.,209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча суддя: В.А. Франко

Судді: В.І. Потапенко

ОСОБА_7