Справа № 569/2530/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні

відповідача ОСОБА_6,

представника третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_9., про виселення з незавершеного будівництвом житлового будинку, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідач ОСОБА_3 та представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав: відповідач за життя попереднього власника ОСОБА_10, проживав у житловому будинку по вул. м.Рівне, вул.Басівкутська, 3, де проживає і на даний час. Відповідач ще за життя власника будинку - ОСОБА_10 мав з ним непорозуміння, власник в судовому порядку ставив питання про його виселення, але в подальшому, вони порозумілись. На даний час він проживає в цьому ж будинку з дозволу третіх осіб ОСОБА_6, яка проживала з ОСОБА_10, та його дочки ОСОБА_7, які також прийняли спадщину, є співвласниками цього житлового будинку та на підставі договору про безоплатне користування жилим приміщенням з урахуваннням додаткової угоди до нього від 01.09.2016 року укладеної із ОСОБА_6 Стверджував, що він вправі проживати в цьому будинку доки нотаріус не здійснить розподіл часток між позивачем і третіми особами, які є спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_10, а до цього часу він, з огляду на такі усні розяснення працівника поліції, вправі нікого в цей будинок недопускати. Зі сторони позивача були неодноразові спроби потрапити в цей спадковий будинок та заволодіти наявним в ньому майном, в здійсненні чого він кожного разу позивачу перешкоджав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги позивача підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зміну підстави позову. Просили суд виселити ОСОБА_3 з незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою м. Рівне вул. Басівкутська, 3 без надання іншого житлового приміщення

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки у позивача на даний час не має свідоцтва про право на спадщину, а відповідач проживає у будинку з її дозволу, про що свідчить договір про безоплатне користування жилим приміщенням та додаткова угода до договору від 01.09.2016 року укладені із відповідачем. ОСОБА_1 після смерті свого батька два рази, можливо і три рази, намагалася потрапити в житловий будинок по вул. Басівкутська, 3 м. Рівне, чому завадив ОСОБА_3

Представник третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_11, просив відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, викладених у запереченнях проти позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6, представника третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_8 дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного:

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проживає без реєстрації місця проживання у житловому будинку за адресою м.Рівне, вул.Басівкутська, 3, який згідно дослідженого судом витягу про державну реєстрацію прав № 27722141, виданого 21.10.2010 КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» має статус незавершеного будівництвом житлового будинку, і зареєстрований на праві власності за ОСОБА_10

Згідно із свідоцтвом про смерть та довідкою Другої Рівненської державної нотаріальної контори від 23.12.2015 р., власник цього незавершеного будівництвом житловго будинку 25.03.2015 р. помер, позивач ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 прийняли спадщину після смерті власника, внаслідок чого було заведено спадкову справу, видано витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі.

Рішенням Рівненського міського суду від 18.12.2013 р. у справі №569/7604/13-ц за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3, останнього виселено з житлового будинку за адресою м. Рівне вул.. Басівкутська, 3 без надання іншого житлового приміщення з підстав розірвання договору найму кімнати у будинку.

З наявної у матеріалах справи адресної картки по вул. Басівкутська, 3 м. Рівне, вбачається, що відповідач не зареєстрований в цьому житловому будинку, однак, після смерті ОСОБА_10 та прийняття позивачем спадщини відповідач відмовляється залишати будинок добровільно, перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні спадковим майном, а саме заходити у незавершений будівництвом житловий будинок, користуватися майном що там знаходиться, здійснити ремонт та вселитися в приміщення разом із сімєю.

Позивач неодноразово усно вимагала звільнити приміщення, однак відповідач ОСОБА_3 не реагує на прохання та вимоги, не пускає власника спадкового майна, внаслідок чого, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим обєктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Ця правова позиція Верховного Суду України, висловлена ним у постанові від 08.04.2015 р. при розгляді справи № 6-33 цс15.

Також, відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З вищевикладеного слідує, що в позивача та третіх осіб по справі з моменту прийняття спадщини виникла спільна часткова власність, однак до отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину вони не вправі розпоряджатися своїм спадковим майном.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 р. по справі №6-709цс16 висловив наступну правову позицію: «правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».

Отже, враховуючи, що позивач набула право володіти і користуватись незавершеним будівництвом житловим будинком, який за життя належав її батьку, вона, маючи правомочності власника, вправі реалізувати своє право на захист в судову порядку належного їй права власності (володіння і користування), в тому числі і шляхом предявлення позову до суду (в даному випадку про висленення з урахуванням норм житлового законодавства).

З цих підстав суд не погоджується із запереченнями сторони відповідача та третіх сторін про неможливість задоволення цього позову з огляду на те, що позивач не одержала на даний час свідоцтва про право на спадщину на спадковий житловий будинок, оскільки ця обставина, на переконання суду, не позбавляє позивача власника (співвласника) захищати своє вже наявне субєктивне право власності, та усувати перешкоди в користуванні своїм правом власності, позивач набула після смерті свого батька і до отримання свідоцтва про право на спадщину вправі його реалізовувати.

Щодо того, яка саме частка належить позивачу на успадкований незавершений житловий будинок, то ця обставина, на переконання суду, не стосується предмету спору і не впливає на право позивача на захист свого права володіння і користування спадковим майном, та усунення перешкод у його здійсненні, оскільки та обставина, що позивач є спадкоємцем і прийняла спадщину підтверджено документально і ніким не заперечено і не спростовано.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Згідно ч.3 ст.116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Також, відповідно до ч.2 ст.98 ЖК УРСР тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розтлумачено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Доводи позивача про те, що відповідач декілька разів недопустив її в успадкований нею незавершений будівництвом житловий будинок, підтверджуються поясненнями самого відповідача, який підтвердив цю обставину, а також змістом протоколу допиту ОСОБА_3 від 05 лютого 2016 р., де він зазначає, що не пускав в будинок позивача і її сестру, зверненнями позивача у правоохоронні органи, визнанням цієї обставини третіми особами ОСОБА_6 та представником ОСОБА_7 ОСОБА_11

Вищевикладене, вказує на те, що ОСОБА_3 зайняв житлове приміщення незаконно, без достатньої правової підстави, а отже діяв самоправно.

Що стосується представленої стороною відповідача копії додаткової угоди до договору про безоплатне користування жилим приміщенням від 17.10.2015 р., укладеної між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як вбачається із тексту наданих стороною відповідача копій договору та додаткової угоди, вони укладені між відповідачем та третьою особою, однією із спадкоємців ОСОБА_6

На переконання суду, такий правочин може бути укладений лише після отримання співвласником свідоцтва про право на спадщину чи іншого документа, який посвідчує титульне право власності на спадкове майно, оскільки укладення такого виду правочинів свідчить про розпорядження одним із власників спадковим майном, що згідно наведеної вище правової позиції у справі № 6-33 цс15 є можливим лише після отримання свідоцтва про право на спадщину, а з огляду на ст. 369 ЦК України також після погодження всіма співвласниками.

З урахуванням вищенаведеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а отже підлягають до задоволення.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, а отже з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_9, про виселення з незавершеного будівництвом житлового будинку, задоволити повністю.

Виселити ОСОБА_3 з незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою м. Рівне вул. Басівкутська, 3 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судових витрат понесених по сплаті судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за апеляційною скаргою, яка може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_12