Дата документу 05.04.2017
Справа № 320/706/17
Провадження №2/320/1285/17

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2017 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Ніколовой І.С.,
при секретарі - Колесніковій Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виставковий центр Агросс», третя особа ОСОБА_2 Про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд, -
Позивачка надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.
Третя особа у судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову.
За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, на підставі даних та доказів, які містяться у матеріалах справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_2 (державний акт на право приватної власності на землю №0633 І-ЗП №059070 від 23.10.2000р.)./а.с.16/
Позивачка зверталась до відповідача з вимогою про звільнення земельної ділянки (письмова вимога від 10.11.2016р., поштове повідомлення від 10.11.2016р.)./а.с.18-19/
Згідно копії ухвали Донецького апеляційного господарського суду №908/3314/16 від 21.03.2017 апеляційну скаргу ТОВ «Торгово-виставковий центр Агросс» на рішення Господарського суду Запорізької області №908/3314/16 від 28.02.2017 повернуто заявникові./ а.с.81-82/
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально- правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
За змістом ст.ст.321, 328 ЦК України, право власності є непорушним, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до вимог ст.413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Право користування земельною ділянкою, наданою для забудови, може відчужуватися або передаватися землекористувачем у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.
Відповідно до вимог ст.415 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в обсязі, встановленому договором. Землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови.
Державний акт на право власності на земельні ділянки є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
Відповідно до ст.ст. 125,126 Земельного кодексу України (в поточній редакції) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Відповідно до положень ст.ст. 131, 132 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2008) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо);г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку;ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов'язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.
Відповідно до вимог передбачених ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції від 16.03.2010) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до вимог передбачених ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції від 16.03.2010) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: 3) юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об'єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками).
За ст.60 ЦПК України, на кожну з сторін покладений обовязок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Виходячи з викладеного, суд не бере до уваги заперечення відповідача, оскільки без державної реєстрації права власності не відбулось переходу права власності на земельну ділянку від третьої особи по справі до відповідача.
Суд вважає, що позивачем доведено, а матеріалами справи підтверджено заявлені вимоги в частині зобовязання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою, а відповідач не довів наявності у нього права власності чи права користування земельною ділянкою, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Згідно з ч. 1 , п.2 ч. 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, тому суд вважає що в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені витрати на оплату судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп./а.с.1,23/
Керуючись ст.ст. 321,328,413,415 ЦК України, ст.ст. 125,126,131,132,152 ЗК України, ст.ст. 3,18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218,224 ЦПК України, суд
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виставковий центр Агросс» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 640 грн.
В іншій частині відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Суддя: І.С. Ніколова