Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/410/17 Головуючий у 1 інстанції: Парій О.В.
Є.У.№ 310/2489/14-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними окремих пунктів договору кредиту, визнання недійсним кредитного договору в цілому,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що йому на споживчі цілі була необхідність отримати кредитні кошти. Звернувшись до відповідача, спеціалісти банку запропонували одну із схем надання кредиту: отримання коштів в іноземній валюті доларах США, відповідно до якої він міг би сплачувати за найменшою процентною ставкою. 20 березня 2007 року між ним та банком укладений договір кредиту № 07/П/10-К, умови якого було частково змінено в подальшому. Вказує, що мали місце порушення його прав, як споживача, які полягають у наступному: відсутність переддоговірної роботи в необхідному для споживача обсязі, неможливість запропонувати свої умови договору, приховані відсотки, застосування нечесної підприємницької практики (омани).

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, визнати недійсними пункти кредитного договору № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року, а саме п.п. 1.1., 1.1.1., 2.1., 2.4.1., 2.6., 2.6.1., 2.6.2., 2.6.3., 2.7., 3.1.1., 3.3.7., 3.3.8., 3.3.13., 3.3.14., 3.3.15., 3.4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 6.2.; - визнати недійсним договір кредиту № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання апелянт а його представник не зявилися. Справа призначалася до судового розгляду неодноразово. 18.01.2017 року позивач просив про відкладення справи у звязку з тим, що представник бере участь у іншій справі та не може зявитися. Після відкладення за клопотанням позивача справи на 8.02.2017 року позивач та представник позивача знову заявили клопотання про відкладення справ, тому що представник бере участь у іншій справі в іншому суді. Щодо слухання справи 5 квітня 2017 року від представника позивача знов надійшла заява про відкладення справи у звязку з хворобою позивача. Зазначаючи у заяві про те, що позивач не отримав судову повістку, представник позивача не враховує положення ст. 76 ЦПК, за якою вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до ст. 169 ЦПК суд відкладає розгляд справи лише у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Повторна неявка особи незалежно від поважності причин не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що він зазначив 14 підстав для визнання недійсним кредитного договору і окремих його пунктів, але суд першої інстанції не надав їм відповідну оцінку. Зокрема, не враховано відсутність переддоговірної роботи, що порушило закон «Про захист прав споживачів», сам договір не містить суттєвих умов, які також свідчать про порушення прав споживачів, зокрема не зазначена сукупна вартість кредиту, інфляційні застереження, зміни у витратах тощо. Також безпідставно визначена сплата комісії у іноземній валюті, нарахована сплата за відкриття неналежних позивачеві рахунків, комісія за відкриття рахунків, які також не належать позичальнику. Крім зазначеного, в зобовязанні порушено закон щодо валюти кредитування, та здійснення операцій з валютою, не взято до уваги невідповідність касової дисципліни та порядку проведення касових операцій відповідачем, відсутність ліцензійного права на надання інвалютного готівкового споживчого кредиту та відсутність ліцензійного права у відповідача на підставі генеральної ліцензії наданої Нацбанком на використання готівкової іноземної валюти як засобу платежу на території України.

Натомість з оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції досліджував доводи позивача та надавав їм відповідну оцінку.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 та ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладання договору) споживач має право вимагати від продавця (виробника, виконавця), щоб якість придбаного ним товару (виконаної роботи, наданої послуги) відповідала вимогам нормативно-правових актів та нормативних документів, умовам договорів, а також інформації про товар (роботу, послугу), яку надає продавець (виробник, виконавець). Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

За п. 4 ч. 2 ст. 19, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату розгляду справи) якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно потреби у послугах, заміні складових чи ремонті. Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитися, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець навязає такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином(крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Між сторонами було укладено кредитний договір у 2007 році. Укладенням договору сторони визначили для себе права та створили обовязки. Жодних обставин, які перешкоджали б позивачеві зясувати незрозумілі для нього умови договору він не зазначає.

Відтак немає підстав вважати, що кредитний договір , укладений між сторонами є таким, що утруднює його виконання чи є незрозумілим. Відсутність у заяві про отримання кредиту мети кредитування, форми забезпечення, можливості дострокового повернення кредиту тощо, не свідчить про те, що позивач був позбавлений можливості у звязку з цим виконувати належним чином умови договору або як споживач був введений в оману. Адже сам позивач був обізнаний з якою метою він отримує кредит, як кредит забезпечується та не мав перешкод у достроковому його поверненні.

Договір тривалий час виконувався сторонами та не оспорювався ними.

За ст.ст. 626, 627, 638, 1054, 1055 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частині 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину. Згідно ст.ст. 215, 216, 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Дослідивши надані сторонами доводи, суд врахував положення ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції не надаються або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Залишаючи оскаржуване рішення без змін, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі аналізу правовідносин, що склалися між сторонами. Так, судом встановлено, що 20 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 07/П/10-К. Згідно умов даного договору банк надав позичальнику 59400,00 доларів США на поточні потреби на строк по 19 березня 2017 року. За користування кредитом встановлена ставка в розмірі 12,5 % в рік. 13 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якої з 20 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитом встановлена в розмірі 14,5% річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_3 та банком 20 березня 2007 року укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Доводи позивача з приводу відсутності переддоговірної роботи не підтверджені належними доказами, позивачем не зазначається яку саме інформацію перешкоджав отримати або приховував банк, укладаючи договір. З умов договору вбачається, що він містить умови про необхідність страхування предмету застави та сплати відповідних комісій. ОСОБА_3 при укладенні договору не був позбавлений можливості зясувати будь-які питання щодо виконання умов договору та їх змісту. Договір виконувався сторонами.

Щодо надання споживачеві інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, то такий обовязок банку зазначений у Правилах, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року, тобто після укладення кредитної угоди між позивачем та відповідачем.

Але незважаючи на це договір кредиту містить суттєві умови, серед яких розмір кредиту, графік його погашення, докладний порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обовязки сторін.

Посилання позивача на те, що банк не мав відповідного дозволу (ліцензії) на використання готівкової валюти як засобу платежу, та що це є однією з підстав для визнання договору кредиту недійсним, суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки такі вимоги ОСОБА_3 заявлялися раніше та рішенням Бердянського міськрайонного суду від 24 жовтня 2011 року (справа № 2-263/2011) в їх задоволенні відмовлено. Зазначене рішення в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції а також враховує наступне.

Зазначаючи про відсутність у договорі рівності заходів відповідальності, позивач не зазначає які саме заходи відповідальності банку не були передбачені та за які порушення, Адже за змістом та правовою природою кредитного договору обсяг обовязків позичальника є більшим за обсяг обовязків позикодавця.

Посилання на сплату зайвих коштів при відкритті рахунків та комісійних за їх відкриття не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, але не позбавляють позивача права вимагати повернення зайво сплачених коштів.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: