Провадження № 2/522/5519/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

судді -Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання -Ткаченко О.О.,

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 01.12.2015 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 15.01.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 132 000 доларів США, що підтверджується розпискою. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.09.2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору удаваним правочином скасовано; ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 057 876 грн. Однак, з моменту винесення рішення сума боргу відповідачем не повернута, у звязку з чим позивач звернувся до суду з вимогою стягнення на його користь 3 % річних та процентів за користування позикою. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, з врахуванням останніх уточнень позивач просить стягнути на його користь грошові кошти в розмірі 109033,69 грн. в якості 3% річних від простроченої суми та 605 467,37 грн. в якості процентів за користування грошовими коштами та судові витрати в розмірі 6 090,00 грн.

Ухвалою суду від 25.05.3016 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили Постанови Верховного Суду України, ухваленої в справі №6-443ц16-1. Ухвалою від 16.01.2017 року провадження у справі відновлено.

В судове засідання позивач та його представник не зявились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. В письмових заперечення проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що ним частково виконано зобовязання шляхом передання в межах виконавчого провадження автомобіля на користь позивача за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалось на реалізацію, яка склала 82 177,00 грн. Таким чином, починаючи з 16.02.2016 року розрахунок розміру процентів має виконуватись, виходячи з суми основного зобовязання не 1 057 876,00 грн., а 975 699,00 грн. До того ж, відповідач зазначає, що нарахування 3% річних та процентів має розпочинатись не з дня надіслання вимоги про повернення грошових коштів від 24.09.2013 року, а з 09.12.2013 року, коли відповідачу стало відомо про наявність такої вимоги.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.01.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 132400 доларів США, що підтверджується копією розписки від 15.01.2010 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.09.2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору удаваним правочином скасовано; ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 057 876,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 12.10.2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2015 року відмовлено.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 становить 1 057 876,00 гривень, що еквівалентно 132400 доларів США на момент звернення до Київського районного суду м. Одеси.

Відповідно до пп. 17, 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Судом встановлено та не заперечується жодною із сторін, що на даний час відповідачем повністю не виконано вимог рішення апеляційного суду Одеської області від 22.09.2014 року. Однак, як зазначив відповідач в наданих до суду письмових запереченнях, постановою Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 16.02.2016 року у ВП №45140901 передано ОСОБА_1 нереалізоване нерухоме майно автомобіль марки Volvo760, 1990 р.в. д/н НОМЕР_1, який належав ОСОБА_2 в рахунок часткового погашення заборгованості за ВП №45140901, за ціною 82 177,00 грн.

Враховуючи викладені обставини, суд погоджується з доводами відповідача стосовно зменшення суми боргу, загальна сума якого в період з 16.02.2016 року становить 975 699,00 грн.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми.

Вирішуючи питання щодо початку перебігу строку нарахування трьох процентів річних від простроченої суми, суд бере до уваги доводи відповідача та зазначає, що оскільки при укладенні договору позики сторонами не встановлено строку повернення позики, то перебіг такого строку розпочинається з моменту предявлення кредитором вимоги про повернення грошових коштів. Така вимога має бути доведена до відома позичальника.

Позивач в свою чергу стверджує, що 24.09.2013 року ним було відправлено вимогу на адресу проживання відповідача. Однак, на підтвердження таких доводів позивачем не надано жодних доказів відправлення вимоги, отримання її відповідачем або відмову від отримання. До того ж, суд відхиляє посилання представника позивача на встановлення зазначених обставин рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.09.2014 року, оскільки з тексту рішення вбачається, що судом однозначно не встановлено факт направлення та отримання вимоги відповідачем, а лише констатовано наявність тексту такої вимоги в матеріалах справи. Разом з тим, відповідач зазначає, що про наявність такої вимоги йому стало відомо лише 09.12.2013 року під час ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні Київського районного суду м. Одеси, тож суд погоджується з доводами останнього та вважає, що саме з цього дня мають нараховуватись 3% річних.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, зазначеному в заяві про уточнення позовних вимог від 28.02.2017 року, розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 24.09.2013 року по 01.03.2017 року складає 109 033,99 грн. Однак, суд зазначає, що розрахунок зроблено, виходячи з суми заборгованості, що становить протягом всього періоду нарахування 1 057 876,00 грн., що не відповідає дійсності, оскільки з 16.02.2016 року має застосовуватись сума, що становить 975 699,00 грн., а нарахування має здійснюватися з 09.12.2013 року.

Таким чином, розмір 3% річних за період з 09.12.2013 року по 16.02.2016 року становить 1057876,00 *3%/365*799 =69 472,00 грн.., та за період з 17.02.2016 року по 01.03.2017 року 975 699,00*3%/365*378 = 30 313,00 грн., що разом становить 99 785,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки облікова ставка НБУ нараховується на національну валюту України гривню, а рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.09.2013 року розмір стягнення визначено саме в гривні, то суд вважає можливим нарахування процентів на суму заборгованості.

Вирішуючи питання стосовно строку, з якого мають нараховуватись проценти за ст. 1048 ЦК України, суд зазначає, що їх нарахування не є видом відповідальності за порушення зобовязання, а платою позичальника за користування грошовими коштами, яка може нараховуватись протягом всього часу користування коштами, починаючи з дня отримання позики. Тому суд відхиляє посилання відповідача стосовно можливості нарахування процентів лише починаючи з 09.12.2013 року.

Розрахунок процентів за користування коштами здійснюється за формулою: ПП =РОБ *ОС/КДР*КПД, де ПП проценти за окремий період, РОБ розмір основного зобовязання, ОС розмір облікової ставки НБУ за період, КДР кількість днів у році, КДП кількість днів у періоді. Враховуючи зазначене, розмір процентів за періодами становить:

Період розрахунку Ставка НБУ, % Кількість днів у періоді Проценти, грн.

24.09.2013 - 14.04.2014 6.5 202 38054,55 грн.

15.04.2014 - 16.07.2014 9.5 92 25331,05 грн.

17.07.2014 - 12.11.2014 12.5 118 42749,78 грн.

13.11.2014 - 05.02.2015 14 84 34083,89 грн.

06.02.2015 - 03.03.2015 19.5 25 14129,16 грн.

04.03.2015 - 27.08.2015 30 176 153029,73 грн.

28.08.2015 - 24.09.2015 27 27 21128,53грн.

25.09.2015 16.02.2016 22 144 91817,84 грн.

( змінено розмір боргу на 975 699,00 грн.)

17.02.201621.04.2016 22 64 37637,92 грн.

22.04.2016 - 26.05.2016 19 34 17268,53 грн.

27.05.2016 - 23.06.2016 18 27 12991,49 грн.

24.06.2016 - 28.07.2016 16.5 34 14996,36 грн.

29.07.2016 - 15.09.2016 15.5 48 19888,22 грн.

16.09.2016 - 27.10.2016 15 41 16439,85 грн.

28.10.2016 01.01.2017 14 124 46405,84 грн.

Всього: 585952,74грн

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що згідно квитанції від 01.12.2015 року позивачем було сплачено суму судового збору в розмірі 2 679,40 грн. та згідно квитанції від 27.04.2015 року в розмірі 3 410,60 грн., що разом складає 6 090,00 грн. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 206, 212- 214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (31.08.1954 р. н., ІПН -НОМЕР_2, що проживає за адресою: 65091, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (65000, АДРЕСА_2) 3 % річних в розмірі 99 785 (девяносто девять тисяч сімсот вісімдесят пять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (31.08.1954 р. н., ІПН -НОМЕР_2, що проживає за адресою: 65091, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (65000, АДРЕСА_2) проценти за користування грошовими коштами в розмірі 585 952 (пятсот вісімдесят пять тисяч девятсот пятдесят дві) гривні 74 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 (31.08.1954 р. н., ІПН -НОМЕР_2, що проживає за адресою: 65091, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (65000, АДРЕСА_2) судові витрати в розмірі 6 090 (шість тисяч девяносто) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення або отримання його копії.

Суддя А.В. Тарасов

28 березня 2017 року