У Х В А Л А

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки недійсними,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року заяву ОСОБА_4, від імені якого діяла представник ОСОБА_5, про відкликання касаційної скарги на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2016 року задоволено, касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якого діяла представник ОСОБА_5, на зазначену ухвалу апеляційного суду повернуто заявнику. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_5, на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2017 року відмовлено.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів, Постанови Національного банку України №168 від 10 травня 2017 року, пудпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, 23 вересня 2015 року, 25 травня та 26 жовтня 2016 року, постанову Вищого адміністративного суду України від 3 березня 2016 року, постанову Верховного Суду України від 8 червня 2016 року (справа №6-330цс16).

Водночас заявник просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частин першої, третьої статті 356 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3345/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1> заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1>, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1>, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1>, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3345/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи ОСОБА_4, від імені якого діяла представник ОСОБА_5, у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову. При цьому суд виходив з того, що позивач, маючи повну інформацію про умови кредитування, свідомо погодився з усіма умовами кредитного договору, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, позивач мав можливість протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від послуги, але такої дії не вчинив і виконував умови договору.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року суд погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про задоволення позову, оскільки умови кредитного договору були несправедливими в цілому, суперечили принципу добросовісності, що стало наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача та є підставою для визнання такого договору недійсним і, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, так як ці договори є похідними від головного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які дійшли висновку про наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту, оскільки на момент звернення позивача до банку із заявою-анкетою про видачу кредиту у фінансовій установі діяла затверджена форма переддоговірної роботи, яка в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2002_03_07/pravo1/T023102.html?pravo=1> йому надана не була, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах та прибутковою для банку ануїтетною схемою, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, а виконання спірного правочину було направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення не передбачених втрат у боржника. З урахування цих обставин суд відмовив в задоволенні позову.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 25 травня 2016 року погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, які дійшли висновку про недійсність договору про надання споживчого кредиту, оскільки він не відповідав вимогам статей 11 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605174/ed_2016_01_01/pravo1/T102300.html?pravo=1>, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605393/ed_2016_01_01/pravo1/T102300.html?pravo=1>, зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, не роз'яснено, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_10/pravo1/RE13808.html?pravo=1>.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від та 26 жовтня 2016 року погодився з рішенням суду першої інстанції, який дійшов висновку, що позивачеві не було роз'яснено всіх умов договору, вона помилялася щодо істотних умов договору, зокрема строків та об'єму своїх прав та обов'язків, оскільки графіка платежів їй надано не було, згідно з простими математичними розрахунками позивач мала сплачувати кредит приблизно 75−80 років і задовольнив позовні вимоги про визнання правочину недійсним.

Вищий адміністративний суд України постановою від 3 березня 2016 року, скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановив нове рішення, оскільки за відсутності необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про умови кредитування, а також відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту споживач був позбавлений об'єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для його обслуговування.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року (справа №6-330цс16) викладено правовий висновок в якому зазначено, що визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

З аналізу норми статті 18 цього Закону, вбачається, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

За частиною третьою статті 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить висновку викладеному в постанові Верховного Суду України, оскільки у справі, яка переглядається та у справі за результатами якої Верховним Судом України прийнято це рішення, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, про строк подання заяви про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки недійсними за заявою ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк