Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/697/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Мумига І. М.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

29.03.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів: Суровицької Л.В., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Компаніївського районного центру зайнятості на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2017 року у справі за позовом Компаніївського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про відшкодування незаконно отриманих коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року Компаніївський районний центр зайнятості в Кіровоградській області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування незаконно отриманих коштів.

Зазначав, що відповідач 04 грудня 2012 року подав позивачу заяву про надання статусу безробітного, в якій зазначив, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно.

Наказом № НТ121204 від 04 грудня 2012 року відповідачу надано статус безробітного, а також призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю з 04 грудня 2012 року по 28 березня 2013 року. Наказом № НТ130329 від 29 березня 2013 року відповідачу припинена виплата допомоги по безробіттю та його реєстрація, як безробітного у зв'язку з поданням заяви про припинення реєстрації. Допомогу по безробіттю відповідач отримав за вказаний період в сумі 3348 грн. 24 коп.

При звірці в лютому 2016 року бази даних безробітних громадян з Єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивачем виявлено, що відповідач з 15 квітня 2003 року по 11 листопада 2014 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується відповіддю державного реєстратора. Запис про припинення суб'єкта підприємницької діяльності внесено 11 листопада 2014 року.

На підставі розслідування 29 лютого 2016 року складено акт № 3 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, 01 березня 2016 року видано наказ № 16 про повернення незаконно виплаченої допомоги по безробіттю та направлено відповідачу лист-повідомлення за вих. № 02-12/113/03 про необхідність відшкодування незаконно виплачених коштів.

22 березня 2016 року відповідач звернувся до позивача із заявою про визнання суми боргу та зобов'язався добровільно повернути суму боргу рівними частинами на протязі шести місяців. Станом на 22 вересня 2016 року відповідачем сплачено лише 200 грн. і його борг складає 3148 грн. 24 коп. Своїми діями відповідач повністю визнав свою вину.

Просив стягнути з відповідача на користь позивача незаконно отримані кошти в сумі 3148 грн. 24 коп. та судові витрати.

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову про відшкодування незаконно отриманих коштів відмовлено в зв'язку зі спливом строку позовної давності та відсутністю винних дій відповідача.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців» державна реєстрація юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, передбачених цим законом, здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що підприємницьку діяльність відповідача припинено 11 листопада 2014 року за його рішенням, тобто відповідач в листопаді 2014 року самостійно звернувся до Державного реєстратора про внесення даних про припинення його підприємницької діяльності.

Також суд дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивач довідався про порушення відповідачем закону в лютому 2016 року після звірки з державним реєстратором, тому перебіг позовної давності для звернення до суду почався в лютому 2016 року. Крім того, незаконно виплачена допомога по безробіттю є заборгованістю перед Фондом, а тому відповідно до ч.4 ст.38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності не застосовується.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просила відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд згідно зі ст.214 ЦПК України зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявних обставин (фактів), яким обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення незаконно отриманих коштів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст.1166 ЦК України позивач не довів неправомірність дій відповідача, а відповідальність за шкоду настає лише за умови вчинення винних дій відповідача. Також самостійною підставою для відмови в позові суд зазначив сплив позовної давності, про застосування якої відповідач подав письмову заяву.

Погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений судом з порушенням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Відмовляючи в позові за безпідставністю позовних вимог та за пропуском строку позовної давності , суд не врахував роз'яснення, викладені у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Крім того, вирішуючи спір по суті, суд зазначив, що спірні правовідносини регулюються нормами ст.ст.1166,1192 ЦК України по відшкодуванню шкоди, разом з тим в позовній заяві (а.с.2-5) позивач посилався на те, що відповідач незаконно отримав допомогу по безробіттю (без достатньої правової підстави), приховавши при поданні заяви про надання статусу безробітного той факт, що він є фізичною особою-підприємцем, тому відповідно до Законів України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» повинен повернути отримані кошти.

За змістом ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. В Україні до зайнятого населення належать, зокрема, громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців.

Розміри та умови надання матеріального забезпечення на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» безробітні зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їх матеріального забезпечення та при вирішенні питання про надання статусу безробітного, а згідно зі ст. 34 цього Закону фонд має право, зокрема, стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.

За змістом п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих, така особа знімається з обліку як безробітна в установленному чинним законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманої допомоги.

Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення

повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку. Пункт 9 цього Порядку передбачає, що рішення центру зайнятості щодо повернення коштів може бути оскаржено в центрі зайнятості вищого рівня або в судовому порядку.

Матеріалами справи підтверджується, що 04 грудня 2012 року ОСОБА_2 подав заяву Компаніївському районному центру зайнятості про надання йому статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю. В заяві, зокрема, зазначив, що він не має постійного або тимчасового заробітку, права на пенсію, не є фермером, не зареєстрований як фізична особа-підприємець, не забезпечує себе роботою самостійно (а.с.7). При заповненні персональної картки також зазначив, що він не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності (а.с.6).

Відповідно до ст. 4 та ч. 17 ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» державна реєстрація фізичних осіб - підприємців є засвідченням факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою. Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців.

На день звернення із заявою 04 грудня 2012 року та на день надання статусу безробітного 04 грудня 2012 року відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців, в якому зазначено, що ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 15 квітня 2003 року, а державна реєстрація припинення підприємницької діяльності здійснена 11 листопада 2014 року за його власним рішенням (а.с.13).

Наведене свідчить, що відповідач належав до зайнятого населення, і не міг бути визнаний безробітним, при зверненні до центру зайнятості із заявою про надання йому статусу безробітного, не повідомив про те, що він зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, внаслідок чого незаконно отримував допомогу по безробіттю.

Довідкою-розрахунком підтверджується, що за період з 04 грудня 2012 року по 28 березня 2013 року відповідачу виплачено допомогу по безробіттю в сумі 3348 грн.24 коп.(а.с.10).

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22 січня 2014 року у справ №6-151цс13 від 22 січня 2014 року.

Наявність реєстрації у державному реєстрі особи як підприємця не дає особі права на отримання статусу безробітного та унеможливлює отримання допомоги по безробіттю. В даному випадку, якби відповідач зазначив, що він зареєстрований як підприємець, то не отримав би статусу безробітного та як наслідок допомоги по безробіттю. Тому неповідомлення відповідачем центру зайнятості про наявність такої обставини свідчить про недобросовісність та невиконання ним своїх обов'язків, що є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.

Доводи відповідача про відсутність його вини у невчасній реєстрації припинення підприємницької діяльності на підставі рішення господарського суду Кіровоградської області від 14 липня 2004 року (а.с.53-57,75) не можуть бути враховані, оскільки нормами ст.47, 49 ЗУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, яким передбачено обов'язок фізичної особи - підприємця подати державному реєстраторові ряд документів, зокрема, заяву про припинення підприємницької діяльності, навіть у разі її припинення за рішенням суду.

Крім того, випискою з Реєстру підтверджується, що реєстрація припинення підприємницької діяльності була здійснена 11 листопада 2014 року не за рішенням суду, а за рішенням фізичної особи-підприємця (а.с.13), тобто він знав на час подання заяви про надання статусу безробітного, що він є зареєстрованим як фізична особа-підприємець.

Твердження про те, що саме на позивача покладено обов'язок проведення перевірки достовірності даних зазначених в документах, поданих для надання статусу безробітного та виплати матеріального забезпечення, не звільняють відповідача від повернення незаконно отриманої допомоги по безробіттю, оскільки саме він несе відповідальність за достовірність поданих ним для надання статусу безробітного відомостей і які він фактично подав недостовірні, приховавши свій статус фізичної особи-підприємця.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст.264 ЦК України). Крім вимог, зазначених в ч.1 ст.268 ЦК України і на які позовна давність не поширюється, законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Доводи відповідача про сплив позовної давності спростовуються матеріалами справи. Факт подання відповідачем недостовірної інформації при поданні заяви про надання статусу безробітного було виявлено 09 лютого 2016 року (а.с.13). Відомості, що про цей факт стало відомо позивачу раніше, матеріали справи не містять. Акт розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення складено 29 лютого 2016 року (а.с.9).

Наказом №16 від 01 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 суму допомоги по безробіттю в розмірі 3348 грн.24 коп. (а.с.11).

01 березня 2016 року за вих..№ 02-12/113/03 ОСОБА_2 направлено витяг з наказу про стягнення коштів та запропоновано повернути їх в добровільному порядку (а.с.12).

Рішення центру зайнятості щодо повернення коштівзгідно з Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним відповідач не оскаржив.

22 березня 2016 року подав до центру зайнятості письмову заяву, в якій визнав свою вину, зобов'язався погасити заборгованість рівними частинами на протязі шести місяців (а.с.14).

23 березня 2016 року в рахунок повернення коштів сплатив на банківський рахунок позивача 200 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.16). З позовом про відшкодування незаконно отриманих коштів позивач до суду звернувся в жовтні 2016 року (а.с.16).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову в сумі 3148 грн. 24 коп., враховуючи добровільне погашення боргу в сумі 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України відповідач повинен повернути позивачу сплачений ним судовий збір в сумі 1378 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Компаніївського районного центру зайнятості задовольнити.

Скасувати рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2017 року.

Позов Компаніївського районного центру зайнятості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Компаніївського районного центру зайнятості незаконно отримані кошти в сумі 3148 грн. 24 коп., судовий збір в сумі 1378 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

О.І.Чельник