Апеляційний суд Житомирської області

Справа №285/3000/17 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 69 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючої судді Шевчук А.М.,
суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, Товариство Червоний Хрест, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2017 року в порядку окремого провадження ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту його поранення при виконанні ним обов`язку військової служби 17 червня 2014 року поблизу смт Новоайдар Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Встановлення факту його поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідно йому для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, та встановити факт його поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливо лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановлення причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та його пораненням чинним законодавством України не передбачено. Свою заяву обґрунтовував тим, що 16 вересня 2005 року на підставі контракту був прийнятий на військову службу у Збройні Сили України. З 10 травня 2014 року в складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 безпосередньо брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. Під час виконання бойового завдання поблизу смт Новоайдар Луганської області 17 червня 2014 року отримав вогнепальні сліпі осколкові поранення м`яких тканин зовнішньої поверхні правого стегна та внутрішньої поверхні лівої гомілки з наявністю сторонніх тіл (металевих уламків). Поранення отримав саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, про що свідчать повідомлення у засобах масової інформації, а також визнання факту такої агресії державними органами та іноземними інституціями.
Ухвалою судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року в якості заінтересованої особи залучено Товариство Червоний Хрест (а.с.231 т.1).
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву про встановлення юридичного факту задовольнити. Зокрема зазначає, що суд не з`ясував, який факт просив встановити заявник. Так, ОСОБА_1 не просив встановити факт збройної агресії Російської Федерації проти України, що є загальновідомим фактом, а просив встановити факт його поранення при виконанні обов`язку військової служби 17 червня 2014 року поблизу смт Новоайдар Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Юридичний факт, який просив встановити ОСОБА_1 не є загальновідомим та має індивідуальний характер. Позасудового порядку встановлення причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та його пораненням немає, а статус жертви міжнародного збройного конфлікту обумовлює виникнення права на отримання допомоги від гуманітарних організацій. Окрім того, зазначення у рішенні суду Товариства Червоного Хреста як заінтересованої особи є помилковим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом, який закріплений державою на законодавчому рівні, а характер, обставини та місце поранення ОСОБА_1 зафіксовано у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини першої та пункту п`ятого частини другої ст.234 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частина друга ст.256 ЦПК України передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У пункті першому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення. Так, один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.
Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 від 22 грудня 2014 року за №3012, старшина ОСОБА_1 дійсно в період з 10 травня 2014 року по 18 червня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.108 т.1). Підстава: витяг з наказу ПЗК АТО при СБУ (по стройовій частині) від 29 листопада 2014 року №84. Довідка видана за місцем вимоги.
Наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року №36 затверджена Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, якою врегульований порядок проведення розслідування обставин отримання, у тому числі поранень, та складення акта про нещасний випадок.
Так, на підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 24 червня 2014 року №289 було призначено проведення службового розслідування по обставинам отримання 17 червня 2014 року старшиною військової служби за контрактом ОСОБА_1 травми (поранення). За наслідками розслідування складений акт від 05 липня 2014 року.
На підставі акта розслідування та у відповідності до додатку №5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, за підписами уповноважених осіб військової частини та медичної служби військової частини польова пошта НОМЕР_1 , видана довідка від 17 липня 2014 року №977 про обставини травми (поранення) ОСОБА_1 (а.с.109 т.1). Довідкою, яка видана для пред`явлення за місцем вимоги, підтверджується, що 17 червня 2014 року близько 23 години під час виконання бойового завдання біля м. Новоайдар Луганської області в ході заходів антитерористичної операції старшина військової служби за контрактом ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення правого стегна та лівої гомілки (а.с.109 т.1)
Витягами з протоколів засідань Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 08 серпня 2014 року №2263 та від 07 грудня 2015 року №4637 підтверджується, що отримані ОСОБА_1 поранення пов`язані з виконанням останнім обов`язків військової служби та із захистом Батьківщини (а.с.127,134 т.1).
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, зокрема, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби.
За таких обставин, факт поранення ОСОБА_1 при виконанні ним обов`язків військової служби 17 червня 2014 року поблизу смт. Новоайдар Луганської області України не може встановлюватися у судовому порядку в окремому провадженні, оскільки чинним законодавством передбачений позасудовий порядок встановлення факту одержання поранення при виконанні обов`язків військової служби. Такий порядок реалізований та ОСОБА_1 уповноваженими органами у встановленні відповідного факту не відмовлено.
Відповідно до пункту дев`ятого частини першої ст.85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1,17,18 ч.1 ст.106 Конституції України).
Згідно з пунктами 19 та 20 ч.1 ст.106 Конституції України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Наведені вище положення Конституції України знайшли своє відображення у нормах Законів України «Про оборону України» та «Про правовий режим воєнного стану».
Визначення поняття «збройної агресії» наведено у ст.1 Закону України «Про оборону України». Так, під збройною агресією слід розуміти застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Визначення поняття «воєнного стану» надано у ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що встановлення факту збройної агресії має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.
Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною Радою України та Президентом України низки актів, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Так, факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлено у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року. У статті 2 цього Закону визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму тощо.
У подальшому, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначене наступне: «Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак» (абзац перший Звернення); «Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями» (абзаци шостий та восьмий Звернення); «Міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визначених кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни» (абзац дванадцятий Звернення).
Також Верховна Рада України постановою від 21 квітня 2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». У абзаці першому пункту першого якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У даній Заяві Парламенту також зазначається, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац третій пункту четвертого Заяви).
Разом із тим, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3,9,11,16-17,28-30,36,42,49 та 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Оскільки вищевикладеним чинним законодавством України встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України віднесено до компетенції інших вищевказаних органів, то висновок суду першої інстанції про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим, доводи апеляційної скарги не спростовують.
Розглядаючи питання встановлення в окремому провадженні в судовому порядку як юридичного факту причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та отриманням ОСОБА_1 поранення, колегія суддів звертає увагу на те, що розділ IV ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) не передбачає повноважень суду в порядку окремого провадження встановлювати причини виникнення фактів
Юридичні факти не є елементом правовідносин, але тісно з ними пов`язані. Без юридичних фактів навіть за наявності чинних правових норм виникнення правовідносин неможливе. Факти стають юридичними не в силу якихось особливих внутрішніх властивостей, а внаслідок визнання їх такими законом. Не всі факти, дії, випадки, обставини тощо набувають юридичного значення, а тільки ті, що входять до сфери правового регулювання і можуть спричинити юридичні наслідки.
Факт повинен породжувати юридичні наслідки. У заяві ОСОБА_1 посилається на те, що встановлення факту причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією та одержаним пораненням йому необхідно для отримання статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року.
Проте зі змісту ст.2 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях слідує, що її дія поширюється на усі випадки оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна із них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, що перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є учасниками цієї Конвенції, залишаються зобов`язаними застосовувати її положення у своїх взаємовідносинах. Окрім того, вони зобов`язані застосовувати положення Конвенції стосовно зазначеної вище держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 13 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях визначено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать до таких категорій, зокрема, особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.
Із витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 25 травня 2015 року №125 вбачається, що старшина контрактної служби ОСОБА_1 , головний сержант гаубичної самохідно-артилерійської батареї 5 механізованого батальйону, звільнений наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20 березня 2015 року №25-рс з військової служби у запас відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пунктом «б» (станом здоров`я) (а.с.133 т.1).
За таких обставин, дія Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях поширюється на поранених особового складу збройних сил будь-якого збройного конфлікту та рішення суду, яке б мало підтверджувати факт причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією та пораненням, не вимагається. Так, факт поранення підтверджений у встановленому законом позасудовому порядку, збройна агресія Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, а встановлення факту причино-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та пораненням ОСОБА_1 не породжує для заявника юридичних наслідків.
За таких обставин суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.
Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді: