АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/5563/16-ц Головуючий І інстанції - Скотар А.Ю..
Провадження: 22-ц/790/2207/17 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановила:

У травні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» ОСОБА_2звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі постанови правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення № 63 від 20.03.2015 про початок процедури ліквідації банку та її призначено уповноваженою на ліквідацію банку. 09.11.2006 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» , який на той час йменувався ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 373 (далі за змістом - Договір) за яким останній отримав кредит у розмірі 28 000,00 доларів США під 14% річних строком до 09.11.2026. Відповідно до п. 2.5.1. договору позичальник зобовязався щомісячно згідно графіку здійснювати погашення кредиту. Проте зобовязання належним чином не виконує, в наслідок чого станом на 04.04.2016 у відповідача виникла заборгованість перед банком, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 16 435,31 доларів США та відсотками в сумі 1 348,55 доларів США. Крім того, відповідачеві нарахований штраф в сумі 16 325, 86 грн. за несвоєчасне погашення кредиту. Загальна сума заборгованості становить 480 635,32 грн. В забезпечення виконання зобовязань за договором між сторонами укладений Іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, (нині пр. Ювілейний) у м. Харкові, яка належить останньому на праві власності. Посилаючись на положення п.п. 7.2., 7.4. Іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку», згідно яких звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязань за договором, позивач просить в рахунок погашення заборгованості за договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нього.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2016 року у задоволені позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги апелянтом зазначено наступне. Положеннями ст.36,37 ЗУ «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції безпідставно не врахував у повній міри умови іпотечного договору. Суд виходив з того, що порядок переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами Іпотечного договору прописаний в підпункті 7.6.1. та передбачає можливість задоволення вимог Іпотекодержателя за рішенням останнього в поза судовому порядку, у звязку з чим звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за Іпотекодержателем можливе лише в позасудовому порядку, а не на підставі судового рішення. Суд першої інстанції не враховані положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Згідно вимог ст.38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобовязана забезпечити збереження активів банку, однак дані вимоги закону судом першої інстанції не були прийняті до уваги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що порядок переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами Іпотечного договору прописаний в підпункті 7.6.1. та передбачає можливість задоволення вимог Іпотекодержателя за рішенням останнього в поза судовому порядку. Та прийшов до висновку, що виходячи з аналізу Іпотечного договору та положень ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за Іпотекодержателем можливе лише в позасудовому порядку, а не на підставі судового рішення.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що 09.11.2006 між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі за змістом - ПАТ «ОСОБА_3, ОСОБА_3») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 373 за яким останній отримав кредит у розмірі 28000,00 доларів США під 14% річних строком до 09.11.2026 (а.с. 4-6).

Плата за користування кредитом та порядок виконання боргових зобовязань викладені в п.п. 2.4., 2.5. договору, сума нарахованої заборгованості за договором відповідачем не заперечується, підтверджується відповідним розрахунком та станом на 04.04.2016 складає: 17783,86 доларів США, з яких 16435,31 доларів США заборгованість за тілом кредиту, а 1348,55 доларів США за відсотками. Крім того, відповідачеві нарахований штраф в сумі 16325,86 грн. за несвоєчасне погашення кредиту. Загальна сума заборгованості, враховуючи курс гривні до долара США станом на 04.04.2016 (26,108475 доларів США за одну гривню) складає 480 635,32 грн. (а.с. 13, 14).

В забезпечення виконання зобовязань за договором між сторонами укладений Іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 (нині пр. Ювілейний) у м. Харкові, яка належить останньому на праві власності (а.с. 7-9, 22-24).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийняте рішення № 63 від 20.03.2015 про початок процедури ліквідації Банку та уповноваженою Фонду на ліквідацію банку призначено ОСОБА_2, яка, відповідно до ч. 3 ст. 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, має право підпису будь-яких договорів, інших документів від імені банку та звернулась з даним позовом до суду (а.с. 1-3, 19, 20).

На адресу ОСОБА_1 двічі направлялись вимоги Банку про усунення порушень та виселення з житла, про повернення коштів з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 10. 11).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне упозивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1851 цс15 від 30 березня 2016 року.

Положеннями статті 7 Іпотечного договору передбачено умови задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки та зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за Кредитним договором в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору; продажу Іпотекодержатель від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору.

Порядок переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за Кредитним договором в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами Іпотечного договору прописаний в підпункті 7.6.1. та передбачає можливість задоволення вимог Іпотекодержателя за рішенням останнього в поза судовому порядку.

Таким чином, позивач не позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки у заявлений ним спосіб в позасудовому порядку, а визнання права власності на предмет іпотеки в даному випадку не передбачене вимогами ст. ст. 335, 376 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушених прав, та погоджується з висновком суду першої інстанції, що умовами Іпотечного договору передбачено право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за Іпотекодержателем в позасудовому порядку, а не на підставі судового рішення, яким позивач на даний час не скористався, що виключає можливість про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції положень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», колегія суддів апеляційного суду зазначає, що такі мають рекомендаційний характер.

Разом з тим, ЦПК України містить імперативні норми і, як уже зазначалося, відповідно до ст.360-7 цього Кодексу, висновок щодо застосування норм права, зокрема, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, є обов'язковим для застосування всіма судами України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків рішення суду першої інстанції.

Підстав для скасування або зміни рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк відхилити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді