АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

04 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої дії ОСОБА_2,

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «CGM Czech a.s.» до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

07 березня 2017 року позивач - Акціонерне товариство «CGM Czech a.s.» (далі - АТ «CGM Czech a.s.», Товариство) посилаючись на те, що нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, вибуло із власності позивача без законних підстав та на даний час належить ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позивач, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено від імені Товариства ОСОБА_4, якого позивач не уповноважував на вчинення таких дій та довіреності не видавав, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.06.2014, укладений між АТ «CGM Czech a.s.» та ОСОБА_1

Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, оскільки вважав, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідачка через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про забезпечення позову не встановив обставин, які б свідчили про утруднення чи неможливість виконання можливого рішення суду у разі його задоволення. Судом не наведено в ухвалі доказів, які б свідчили про реальну загрозу відчуження спірного нерухомого майна. Суд помилково виходив з того, що предмет спору та обраний спосіб забезпечення позову пов'язані між собою.

Просила скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, з підстав наведених в ній та просила задовольнити.

Представник позивача - Мохнюк Р.Г. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила відхилити, а ухвалу залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції враховуючи характер спору, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду дійшов висновку про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 6 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі його задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від імені АТ «CGM Czech a.s.» було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який не був уповноважений позивачем на підписання договорів купівлі-продажу.

Таким чином, між сторонами існує спір про право, предметом якого є спірна квартира.

На підставі вказаних обставин та положень закону, суд дійшов вірного висновку щодо існування спору між сторонами. У зв'язку з метою забезпечити виконання судового рішення в майбутньому, у разі його задоволення, судом і був забезпечений позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом позову та зареєстроване за ОСОБА_1

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано суду жодних доказів в рахунок обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову, а судом не наведено в ухвалі жодних обставин на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду спростовуються правильними висновками суду та наявними в матеріалах справи доказами.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд діяв відповідно до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом в порушення вимог, передбачених ч. 7 ст. 153 ЦПК України особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, негайно не надіслано копію ухвали не є підставою для скасування ухвали, що переглядається.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є підставою для скасування ухвали.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої дії ОСОБА_2, - відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/5012/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5244/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.