УХВАЛА

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 6 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримав у нього в позику грошову суму у розмірі 12 тис. грн, що підтверджується розпискою. Станом на 13 липня 2015 року відповідач кошти не повернув.

З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 7 452 грн витрат від інфляції, 1 545 грн 88 коп. - 3 % річних, 5 514 грн 75 коп. процентів за користування коштами.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 10 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 122 грн 76 коп. - втрат від інфляції; 192 грн 32 коп. - 3 % річних; 9 837 грн 94 коп. за користування коштами та 1 378 грн судового збору на користь держави. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 6 вересня 2016 року рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 втрат від інфляції, 3 % річних змінено, збільшено розмір втрат від інфляції з 122 грн 76 коп. до 525 грн 70 коп., 3 % річних - з 192 грн 32 коп. до 7 281 грн 60 коп. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 27 жовтня 2010 року по 10 лютого 2016 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 втрат від інфляції, 3 % річних, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 у липні 2014 року направив відповідачу вимогу про повернення позики, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати від інфляції та 3 % річних за період з 26 серпня 2014 року по 10 лютого 2016 року.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 27 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 12 тис. грн, що підтверджується розпискою. Строк виконання грошового зобов'язання договором позики не встановлено.

Також встановлено, що 11 лютого 2016 року ОСОБА_4 повернув борг позивачу у розмірі 12 тис. грн, що підтверджується розпискою.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

У ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено розмір процентів - 3 % від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Установлено, що розпискою не передбачено строк повернення позичених коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_3 у липні 2014 року звертався до відповідача з вимогою про повернення позики, що підтверджується показами свідків і рекомендованим листом від 30 серпня 2014 року.

Так, матеріали справи містять вимогу ОСОБА_3 до відповідача про повернення позики, датовану 25 липня 2014 року, а також конверт, згідно з яким зазначений лист повернуто ОСОБА_3 з відміткою у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Відповідно п. 99 постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку» рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у порушення ст. ст. 212-213, 303, 316 ЦПК України вказаних вимог закону не врахував, не звернув уваги на те, що на конверті відсутні відмітки про відмову від отримання рекомендованого листа ОСОБА_4 та членів його сім`ї, а відмітка про повернення поштової кореспонденції за закінченням терміну зберігання не свідчить про належне повідомлення ОСОБА_4 про повернення позики.

При цьому апеляційний суд не надав оцінку доводам позивача та висновкам суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 27 жовтня 2010 року по 10 лютого 2016 року та не навів у рішенні мотивів відхилення цих доводів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 6 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик