Справа №489/2872/16-ц 05.04.2017 05.04.2017 05.04.2017
Справа № 489/2872/16-ц
Провадження № 22ц/784/514/17 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року по справі за позовом

публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК»

(далі - ПАТ «КРЕДОБАНК»)

до

ОСОБА_4 та ОСОБА_5

про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку

та зустрічним позовом

ОСОБА_4

до

ПАТ «КРЕДОБАНК»

про захист прав споживача, визнання правочину удаваним та недійсним,

ВСТАНОВИЛА :

07 червня 2016 року ПАТ «КРЕДОБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в розмірі 771 076 грн. 31 коп.

Позивач зазначав, що 13 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № А010037, відповідно до умов якого останньому було перераховано кредитні кошти у безготівковій формі в розмірі 55 000 доларів США на придбання квартири зі строком повернення до 12 травня 2023 року та щомісячним погашенням кредиту рівними частками по 306 доларів США.

В забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за вказаним кредитним договором того ж числа між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно якого остання відповідає перед банком як солідарний боржник. Проте, ОСОБА_4 не виконав взятих на себе зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим, станом на 28 квітня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 771 076 грн. 31 коп., з яких:

- сума кредиту 27 062 доларів США 42 цента;

- прострочені відсотки - 3 109 доларів США 66 центів;

- пеня 407 доларів США 87 центів.

Посилаючись на вказане, а також на положення вимог ст. ст. 526, 530, 598, 599, 1049 ЦК України позивач просив позов задовольнити.

19 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «КРЕДОБАНК» про захист прав споживача, визнання правочину удаваним та недійсним, посилаючись на те, що при укладанні вказаного кредитного договору його не повідомили про: детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань. Крім того, ПАТ «КРЕДОБАНК» не мав права укладати кредитні договори в іноземній валюті. Вважає, що спірний кредитний договір приховує правочин позики, а тому, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживача», просив визнати спірний правочин удаваним та недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 26 грудня 2016 року про виправлення описки, позов ПАТ «КРЕДОБАНК» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 30 579 доларів США 95 центів, що еквівалентно 771 076 грн. 31 коп. та по 5 783 грн. 07 коп. судового збору з кожного. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ПАТ «КРЕДОБАНК» в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити. На думку апелянтів, рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачів за первісним позовом, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КРЕДОБАНК» суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку, щодо невиконання відповідачами взятих на себе зобовязань, як солідарних боржників. Також суд першої інстанції правильно виходив з того, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; Банк надав ОСОБА_4 документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Колегія суддів погоджується з даним висновком.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № А010037. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4 було перераховано кредитні кошти у безготівковій формі в розмірі 55 000 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером (а.с. 17) зі строком повернення до 12 травня 2023 року та щомісячним погашенням кредиту рівними частками по 306 доларів США (а.с. 5-7).

Того ж числа між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно якого остання відповідає за невиконання перед Банком зобовязань за вищезазначеним кредитним договором як солідарний боржник (а.с. 8).

Виходячи з вимог статей 526 і 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку заборгованості наданої Банком до позовної заяви, ОСОБА_4 не виконав взятих на себе зобовязань, у звязку з чим, станом на 28 квітня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 771 076 грн. 31 коп., з яких: сума кредиту 27 062 доларів США 42 цента, прострочені відсотки - 3 109 доларів США 66 центів; пеня 407 доларів США 87 центів (а.с. 18, 24).

05 червня 2015 року ОСОБА_4 було надіслано повідомлення-вимога про існуючу заборгованість за кредитним договором та здійснення погашення боргу (а.с. 32), яку він не виконав.

Таким чином, суд правильно задовольнив первісний позов.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду і щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про захист прав споживача, визнання правочину удаваним та недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Згідно з п. 3.1 постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 вказаного Закону України до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на день укладення спірного договору кредиту, передбачала заборону нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти, які визначаються як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 9.5%. Розмір процентів за кредитом змінюється першого числа календарного кварталу протягом усього строку дії договору. При розрахунку плати за користування кредитом приймається місяць рівний календарній кількості днів і рік, рівний 360 днів (28-29-30-31/360). Позичальник здійснює повернення кредиту рівними частинами щомісячно по 306 доларів США (п. 4.1). LIBOR 3м - Interbank Offered Rate змінна Лондонська міжбанківська ставка по депозитах у доларах США. Ця ставка використовується як базова для визначення процентної ставки для позичальника. Для розрахунку обирається 3-місячний LIBOR, який на день укладання цього договору становить 2.675630. Також, вказаний пункт договору передбачає, що сторони домовилися, що зміна процентної ставки, за цим договором, у звязку із зміною розміру ставки LIBOR 3м здійснюється без внесення змін до цього Договору. Строк повернення кредиту до 12 травня 2023 року (п.3.2).

Крім того, п. 3.6 кредитного договору чітко визначені санкції за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та процентів.

Також умовами кредитного договору визначено порядок виконання позичальником своїх зобовязань по поверненню кредиту, сплати процентів, неустойки, а саме: шляхом перерахування у безготівковій формі та/або внесенням готівки Банку на рахунок № 8098 (п. 3.10).

Тобто, зміст кредитного договору підтверджує, що порядок надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту ПАТ «КРЕДОБАНК» не порушений.

Крім того, вказані обставини підтверджують, що змістом укладеного кредитного договору були передбачені загальний розмір кредиту, розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість та їх періодичність, обсяги платежу, що відповідно до норми ст. 1054 ЦК України складає повний перелік істотних умов договору кредиту.

Спірний кредитний договір підписаний ОСОБА_4 (позичальник), він не заявляв додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконував ці умови; а тому, підписавши спірний договір останній погодився на його укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаним договором.

Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що позичальник при укладенні спірних договорів кредиту помилявся щодо істотних його умов, в розумінні ст. 1054 ЦК України, до яких належить сума кредиту, процентів за його користування та строку повернення, або що договір кредиту був укладений на несправедливих умовах, що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, не було їх надано й при апеляційному розгляді справи.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позивачем тих обставин, що останній помилявся щодо змісту істотних умов укладеного договору, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на помилковий висновок суду першої інстанції в частині ненадання позичальнику документів детального розпису вартості кредиту є безпідставними та спростовуються вищезазначеним.

Не заслуговують на увагу і посилання на п. 3.3 Постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, так як п. 4. 1 кредитного договору чітко визначає повернення суми кредиту, який здійснюється щомісячно рівними частинами по 360,0 доларів США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця та останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не навів в рішенні мотивів про удаваність правочину, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Всупереч зазначеному, позивач за зустрічним позовом не довів суду зазначені факти.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Крім того, якщо судом буде встановлено що правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що при укладанні кредитного договору волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) відповідав їх внутрішній волі, а тому правильно відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що змінюючи строк виконання кредитного договору (09 липня 2015 року боржник отримав вимогу банку), позивач протягом шести місяців не предявив вимогу до поручителя, а тому порука припинена.

Так, згідно п. 4.6 договору поруки, цей договір припиняється за спливом трьохрічного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором.

Матеріалами справи підтверджується, що строк виконання зобовязання за кредитним договором настав 09 липня 2015 року, з даним позовом позивач звернувся до суду 07 червня 2016 року, тобто в межах строку передбаченого договором поруки.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, так як не спростовують правильний висновок суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним, обгрунтованним, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: О.В. Локтіонова

ОСОБА_6