Справа №490/7801/14-ц 03.04.2017 03.04.2017 03.04.2017
Провадження №22-ц/784/765/17
Справа №490/7801/14-ц Головуючий у судді першої інстанції Чулуп О.С.
Провадження № 22-ц/765/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 Категорія 47
У Х В А Л А

іменем України

03 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника Приватного малого підприємства «Дао» - ОСОБА_2 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2016 року, ухваленого за позовом Приватного малого підприємства «Дао» до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та покладення обовязку вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

20 червня 2014 року Приватне мале підприємство «Дао» (далі ПМП «Дао») предявило до ОСОБА_5 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

Відповідно до рішення Коларівської сільської ради народних депутатів від 27 серпня 1992 року та на підставі Державного акту на право постійного користування землею від тієї ж дати, ПМП «Дао» є законним користувачем земельної ділянки по вул. Східній, 114 у м. Миколаєві, де здійснює свою господарську діяльність.

Майно, що знаходиться на ній, а це комплекс нежитлових споруд, на підставі ряду цивільно-правових договорів, перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та його доньки ОСОБА_5

Їх частки в майні є рівними. При цьому кожен з них точно знає, яке майно є його, а яке належить іншому із співвласників.

Не дивлячись на це та ігноруючи принципи добросусідства, відповідач самовільно зайняла частину земельної ділянки позивача, спорудивши там блок господарських та підсобних приміщень, в яких здійснює господарську діяльність, що повязана з використанням шкідливих для здоровя людей засобів.

Посилаючись на виписані обставини та небажання відповідача врегулювати спір за допомогою перемовин і взаємних поступок - просив покласти на ОСОБА_5 перенести самочинно зведені споруди на земельну ділянку, якою вона користуються, та відновити стан самовільно зайнятої земельної ділянки в придатний для використання.

У подальшому позивач декілька разів уточнював свої вимоги і кінцево просив :

-Зобовязати відповідача за її кошт звільнити самовільно зайняту земельну ділянку від належних їй споруд та приміщень і відновити поверхневий родючий шар землі;

-притягнути до відповідальності осіб, винних у порушені права землекористування;

-стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати (т. 1 а.с. 51, 79, 84; т. 2 а.с. 120).

Відповідач по справі позовні вимоги не визнала, пояснивши, що права ПМП «Дао» не порушуються, оскільки підприємству не належить ні споруди на спірній земельній ділянці, ні сама земельна ділянка, оскільки з пеедачею права власності на нерухоме майно, що знаходиться на ній до нових власників перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій це майно знаходиться, за таких же як і попередника підставах. Крім того, між сторонами не було визначено порядок користування землею, а тому говорити про самозахват землі є справою передчасною.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2016 року в задоволенні позову ПМП «Дао» відмовлено повністю, у звязку з його безпідставністю.

ПМП «Дао» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувало невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, численними порушеннями судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до приписів ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі, і шляхом звернення до суду.

Дійсно, за ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Такий захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі і шляхом визнання права та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення права.

При цьому, захисту підлягає право лише титульного землекористувача.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вирішуючи спори про право власності чи користування на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що:

- з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав;

- громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу Х Перехідні положення ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством;

- при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ;

- у випадках, передбачених статтями 8689 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції земельна ділянка, відповідно до рішення Коларівської сільської ради народних депутатів від 27 серпня 1992 року та на підставі Державного акту на право постійного користування землею від тієї ж дати, ПМП «Дао» стало законним користувачем земельної ділянки по вул. Східній, 114 у м. Миколаєві, де й здійснювало свою господарську діяльність (т.1 а.с. - 3).

У свою чергу, названа земельна ділянка складається з двох окремих ділянок, перша з яких, площею 0,66 га знаходиться за названою адресою в межах населеного пункту і віднесена до земель житлової забудови, а друга, площею 0,20 га відноситься до земель сільськогосподарського призначення і розташована за межами населеного пункту (т.1 а.с. 3 зв.,4).

На першій ділянці, і саме по ній у сторін виник спір, розташовані нежитлові споруди, які спочатку знаходилися у власності названої вище юридичної особи, а потім, за низкою цивільно-правових угод, в рівних частках перейшли у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Так, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Миколаївської міської Ради від 06.05.2003 року власником нежитлових споруд на спірній ділянці було Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімстройторг», яке за двома договорами дарування від 30 грудня 2004 року (а.с. 180, 183) , відчужило ? частку у праві власності на них ОСОБА_2, а іншу ? частку ОСОБА_8

Ті, у свою чергу, за договорами дарування від 15 квітня 2009 року (а.с. - 175) та 27 січня 2015 року (а.с. - 178) та передали свої частки у праві спільної часткової власності своїм дітям, зокрема, ОСОБА_8С.(на той час ОСОБА_4) дочці ОСОБА_9 (на тепер ОСОБА_5), а ОСОБА_2 ОСОБА_6, останні з яких, в рівних частках і є співвласниками нерухомості та співкористувачами спільної земельної ділянки, відносно якої і йде спір, оскільки та переходила до набувачів нерухомого майна на тій же правовій підставі, на якій належала і ПМП «Дао».

При цьому, ні перші власники часток у нерухомості, ні теперішні не визначали порядок користування землею і вона так і перебуває у їх спільному користуванні.

У звязку з виписаним, колегія приходить до висновку про те, що ПМП «Дао» не має підстав для предявлення даного позову, оскільки ним не доведено, що діями відповідача порушується його право на землю, а тому у позові слід відмовити за безпідставністю вимог.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Приватного малого підприємства «Дао» - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_10