Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/875/17 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 54 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Прожектор" про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року, яке ухвалено суддею Ярмоленком В.В. у м. Малин,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати наказ ТОВ «Прожектор» №5-к від 18 квітня 2017 року про її звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з посади начальника цеху № 11 незаконним та поновити на вказаній посаді; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2270 грн. 35 коп., моральну шкоду в сумі 5000 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 18 травня 2016 року працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю «Прожектор» на посаді начальника цеху №11. Наказом №5-к від 18 квітня 2017 року її було звільнено з займаної посади в звязку з скороченням штату та чисельності працівників. Вважає даний наказ незаконним та таким, що виданий з порушеннями трудового законодавства, оскільки відповідачем не були дотримані вимоги ст.ст.42, 49-2 КЗпП України в частині не запропонування їй вакантних посад на цьому ж підприємстві.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності зводяться до того, що її звільнення є незаконним, оскільки роботодавцем порушено вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, переважного права на залишення на роботі та пропозиції працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав та додатково до викладеного в апеляційній скарзі пояснив, що ОСОБА_1 могла б зайняти вакантну посаду президента (комерційного директора), оскільки вона навчається у вищому навчальному закладі за відповідним профілем та має досвід керівної роботи.

Представники відповідача в суді апеляційної інстанції пояснили, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із дотриманням норм трудового законодавства, а вакантні посади, які змогла б виконувати позивач відповідно до її освіти, кваліфікації, досвіду тощо на підприємстві відсутні.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За результатами перевірки обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача не було допущено порушень вимог ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 18 травня 2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника цеху №11 ТОВ «Прожектор» (а.с. 9 Том № 1).

Згідно наказу №8 по ТОВ «Прожектор» від 01.02.2017 року «Про упорядкування чисельності та штатного розпису на підприємстві» у звязку з оптимізацією виробництва та змінами в структурі підприємства, повязаними з реорганізацією цехів у виробничі дільниці, упорядкування чисельності та штату працівників цех №11 шляхом перетворення реорганізовано у виробничу дільницю апаратури звязку та залізничного обладнання та з 01 квітня 2017 року скорочено посади начальника цеху №11, начальника цеху №7, комірника цеху №7, товарознавця адміністративно-господарського відділу, інспектора з контролю якості продукції (а.с. 48 Том № 1)

01 лютого 2017 року позивача персонально ознайомлено з наказом №11-к від 01.02.2017 року про наступне вивільнення за скороченням чисельності (штату) з 03 квітня 2017 року, про що свідчить її підпис про ознайомлення із даним наказом (а.с. 48 Том № 1).

Цього ж дня генеральним директором Товариства видано № 8 «Про упорядкування чисельності та штатного розпису на підприємстві», згідно якого Цех № 11 шляхом перетворення реорганізовано у виробничу дільницю апаратури звязку та залізобетонного обладнання, і крім цього, попереджено ОСОБА_1 про скорочення штату працівників на підставі вказаних вище наказів.

Проте, актом від 01.02.2017 року, складеним генеральним директором ТОВ «Прожектор» ОСОБА_3, головним інженером ОСОБА_4 та менеджером з персоналу ОСОБА_5, підтверджується, що ОСОБА_1 відмовилася від підпису про ознайомлення з попередженням про скорочення штату працівників та відмовилась ставити підпис про ознайомлення із наказом «Про упорядкування чисельності та штатного розпису на підприємстві».

В подальшому, на підставі заяви ОСОБА_1, наказом № 25-к від 31.03.2017 року їй надано додаткову оплачувану відпустку на період виконання лабораторних робіт, складання сесії з 03.04.2017 року по 15.04.2017 року у Житомирському Національному Агроекологічному Університеті.

Враховуючи перебування позивача у додатковій оплачуваній відпустці у звязку з навчанням, дату звільнення було перенесено та наказом №5-к вже від 18.04.2017 року її звільнено з посади начальника цеху №11 - 15 квітня 2017 року у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників, п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7 Том № 1).

Вказані дії відповідача, на що є посилання в апеляційній скарзі, не свідчать про порушення ним норм трудового законодавства, на законність процедури звільнення не впливають, а навпаки свідчать про правомірність, виданих ним наказів.

Обґрунтовуючи невідповідність дій відповідача, позивач стверджувала, що її не було персонально попереджено про майбутнє скорочення, а також не було запропоновано усіх вакантних посад на ТОВ «Прожектор», а показання свідків про спростування цих обставин є суперечливими. Аналогічні доводи навела позивач й у своїй апеляційній скарзі. В той же час належних та допустимих доказів на підтвердження такого свого твердження позивач до суду не представила. Посилання позивача на те, що свідки допустили у своїх поясненнях розбіжності щодо місця складання акту від 01.02.2017 року не свідчить про те, що такий не складався чи складався у інший час.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна норма міститься і в ст. 81 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є, передбачений у ст. 51 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 р. у справі №6-40цс15 та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування судами.

Крім того, згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі за № 6-1264цс17 у постанові від 09 серпня 2017 р., власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, встановлення факту виконання роботодавцем положень закону щодо працевлаштування залежить від того, чи були запропоновані працівникові всі вакантні посади (інша робота), які існували на час попередження про звільнення, а також які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення за умови, що працювати на цих посадах (виконувати роботу) працівник може за своєю професією чи спеціальністю, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно наданих відповідачем доказів, у штаті ТОВ «Прожектор» на час звільнення позивача були наявні нові вакантні посади, а саме токаря-розточувальника 5-го розряду, президента Товариства, слюсаря механоскладальних робіт 6-го розряду, менеджера зі збуту (а.с. 11, 20, 155 Том № 2).

За виключенням останньої посади, позивач не відповідала жодній з них за кваліфікаційними вимогами (освіта, досвід роботи, спеціальні знання та вміння), що підтверджується, зокрема, посадовими інструкціями за вказаними посадами.

Посаду менеджера зі збуту зайняла інспектор з праці ОСОБА_6, посада якої скорочувалася та яка мала переважне право перед ОСОБА_1 на залишення на роботі в силу ст. 42 КЗпП України.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 могла б зайняти посаду президента товариства, яка їй не була запропонована відповідачем.

Проте, як пояснили представники відповідача і це підтверджується посадовою інструкцією, затвердженою Генеральним директором ТОВ «Прожектор» 01.03.2017 року (а.с. 156 Том № 2), кваліфікаційними вимогами до зайняття вказаної посади, зокрема, є необхідність мати вищу освіту (економічну чи фінансово-економічну) і досвід роботи на керівних посадах не менше 5 років.

Зазначеним вимогам позивач не відповідає, оскільки тільки здобуває вищу освіту, а досвіду роботи на керівній посаді не має.

Таким чином порушення відповідачем обовязків щодо працевлаштування працівника не доведено, оскільки позивач не відповідала жодній з вакантних посад за кваліфікаційними вимогами (освіта, досвід роботи, спеціальні знання та вміння).

Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у відповідача дійсно мали місце скорочення чисельності та штату працівників, відповідачем дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників, а тому підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі немає.

В ході розгляду справи суд першої інстанції ретельним чином оцінив доводи позивача та представлені нею докази, за результатами чого прийшов обгрунтованого висновку про те, що позиція позивача не знайшла свого належного підтвердження.

З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на правильність його прийняття.

За таких обставин, передбачені законом підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2017 року.

Головуючий Судді