Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства «Броварський шиноремонтний завод» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, повернення майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Броварський шиноремонтний завод» (далі - ВАТ «Броварський шиноремонтний завод») про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю та повернення майна.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 15 травня 2003 року між ним та ВАТ «Броварський шиноремонтний завод» у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу приміщення складу для легкових автопокришок.

Згодом 25 квітня 2005 року між сторонами було укладено договір про спільну діяльність з використання цього приміщення з метою отримання прибутку, а 01 липня 2007 року укладено договір простого товариства, предметом якого було отримання прибутку від реалізації виробів з пінобетону, проведення ремонтно-будівельних робіт, відчуження в повному обсязі приміщень об'єкту будівництва, розподіл прибутку. За цими договорами внеском ОСОБА_3 є спірні приміщення.

Але з 2009 року керівництво ВАТ «Брованський шиноремонтний завод» припинило пропускати його на територію заводу і до приміщення складу, де знаходиться його майно, а саме: пилорама стрічкова - 1 комплект, верстат торцевий, два верстати фугальні, два верстати обрізні, верстат заточний та трансформатор. На вимоги повернути майно відповідач не реагує. Посилаючись на наведене, просив зобов'язати відповідача усунути йому перешкоди у користуванні рухомим майном.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю та повернення йому майна посилався на договір про спільну діяльність від 25 квітня 2005 року, укладений між ВАТ «Броварський шиноремонтний завод» та ПП ОСОБА_3, протокол погодження розрахунків згідно з укладеними договорами від 13 вересня 2005 року, на договір про спільну діяльність між ВАТ «Тепло Конт» та ПП ОСОБА_3, договір простого товариства від 01 липня 2007 року. При цьому зазначав, що з часу придбання приміщення складу для легкових автопокришок, він завіз туди своє майно, а саме - обладнання, зазначене у позовній заяві та на підставі указаних угод працював там.

Відповідно до ст. 10 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судами встановлено, що рішенням Господарського суду Київської області від 24 травня 2013 року фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ВАТ «Броварський шиноремонтний завод» про визнання дійсним договору від 15 травня 2003 року купівлі-продажу приміщення складу для легкових автопокришок, загальною площею 1 146,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та про визнання за ПП ОСОБА_3 права власності на зазначений склад.

Отже, ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач, у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав суду доказів належності йому майна, що перебуває у приміщенні складу для легкових автопокришок, розташованому на території ВАТ «Броварський шиноремонтний завод», зокрема доказів придбання ним обладнання або іншої технічної документації.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень й зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана