Справа № 376/1456/17 Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/5322/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 18.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 19 березня 2013 року, процентів за користування грошовими коштами в сумі 50 440 грн. 25 коп., 3 % річних від простроченої суми боргу в сумі 7 431 грн. грн. 78 коп., інфляційних втрат в сумі 78 292 грн. 50 коп., а всього на загальну суму 136 164 грн. 53 коп. та судових витрат в сумі 1361 грн. 65 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у березні 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений в усній формі договір позики про надання відповідачу грошових коштів в сумі 82 500 грн. 00 коп. Обумовлена сума коштів була позичена відповідачу для придбання останнім трактора, договір позики був укладений в усній формі, під час укладення договору позики сторони в усній формі домовилися про повернення відповідачем позивачу коштів та компенсацію інфляційних втрат та відсотків згідно чинного законодавства.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів відповідачу підтверджується рішенням Сквирського районного суду від 05 грудня 2016 року у цивільній справі №376/2071/16-ц, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року, а також підтверджується відповідачем шляхом повернення боргу через поштовий переказ в квітні 2017 року. Зазначає, що відповідно до усної домовленості відповідач зобов'язувався повернути йому позичені кошти до квітня 2014 року. Строк погашення боргу закінчився, однак відповідач у добровільному порядку борг не повернув, мотивуючи відсутністю коштів. Виходячи з вищезазначеної домовленості він розраховував на те, що відповідач чесно і добросовісно виконає свою обіцянку повернути борг та компенсує інфляційні втрати та 3 % річних за користування коштами згідно чинного законодавства, проте відповідач в черговий раз проігнорував вимогу повернути кошти, що стало приводом для направлення позивачем письмової претензії на ім'я відповідача, після отримання якої відповідач в кінці квітня 2017 року повернув позивачу заборгованість за договором позики в сумі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. поштовим переказом.

Вважає, що має право на стягнення з відповідача відсотків та штрафних санкцій за неналежне виконання по поверненню позики.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 проценти за користування позикою у розмірі 50 440, 25 грн. 25 коп., 3 704, 30 грн. судових витрат на правову допомогу та 541, 44 грн. судового збору, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи , недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими , невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у належні строки не повернув позичені кошти, тому позовні вимоги у частині стягнення прострочених відсотків за договором позики підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений в усній формі договір позики про надання відповідачу грошових коштів в сумі 82 500,00 грн. Обумовлена сума коштів була позичена позивачем відповідачу для придбання останнім трактора марки Беларус-81.1.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів позивачем відповідачу підтверджується рішенням Сквирського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року у цивільній справі № 376/2071/16-ц, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року.

24 березня 2017 року позивачем направлено письмову претензію на ім'я відповідача з вимогою повернути позивачу заборгованість за договором позики в сумі 82500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп., додаючи до претензії розрахунок відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 100 888,56 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 9 724,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 87 560,05 грн., із загальною сумою до сплати 280 672,61 грн.

Письмову претензію від 24 березня 2017 року відповідач отримав 22.04.2017 року, що підтверджується довідкою ЦПЗ № 1 УДППЗ "Укрпошта" від 22.06.2017 року за № 740, та на виконання якої в межах тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем претензії та триденного строку з моменту отримання претензії по наведеній умові у претензії - 24 квітня 2017 року повернув позивачу борг у розмірі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп., шляхом поштового переказу, що підтверджується фіскальним чеком, анкетою ідентифікації фізичної особи-резидента, поштовим переказом. Вказані обставини позивачем не заперечуються.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Оскільки відповідач повернув позивачу 24 квітня 2017 року борг повністю у розмірі 82 500 грн., тобто, в межах тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем претензії, то місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку, що виконання грошового зобов'язання не є простроченим, а тому позивач не має права на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, що на думку суду відповідає вимогам ч. 1 ст. 1049 та ч. 1 ст. 1050 ЦК України.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду про стягнення процентів за користування позикою, оскільки сторонами не обумовлювалися нарахування відсотків за договором позики, а також не встановлено строк виконання цього договору і відповідачем було вчасно сплачено розмір позичених коштів у строки, встановлені законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: