ухвала

іменем україни

13 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Кафідової О.В., Гримич М.К., Іваненко Ю.Г., Закропивного О.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що кредитний договір та додаткова угода до кредитного договору суперечать вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»оскільки не містять сукупної вартості кредиту та вартості супутніх послуг.

Крім того зазначив, що розділ 4 договору містить несправедливі умови, а саме п. 4.2 передбачає штраф у розмірі 5 % від суми залишку за кредитом, а п. 4.3 передбачає штраф у розмірі 10 % від суми несплаченого платежу, тоді як відповідальність банку відсутня. Також положення п. 2.11, п. 3.4.1 додаткової угоди № 3 є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування (сплата 2 % за дострокове погашення кредиту).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 02 березня 2016 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Визнано недійсними пункт 5.3 кредитного договору від 05 жовтня 2005 року № 02/11/304/2005/240 та пункти 2.11, 3.4.1 (в частині сплати комісії), 4.2, 4.3 додаткової угоди № 3 від 29 грудня 2010 року до кредитного договору від 05 жовтня 2005 року № 02/11/304/2005/240, що укладені між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра».

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року в частині визнання недійсним пункту 5.3 кредитного договору від 05 жовтня 2005 року № 02/11/304/2005/240 та пунктів 4.2, 4.3 додаткової угоди № 3 від 29 грудня 2010 року до кредитного договору від 05 жовтня 2005 року № 02/11/304/2005/240, що укладені між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», скасовано та в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відмовлено.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що пункти договорів суперечать закону та слід визнати недійсними п. 5.3 кредитного договору та п. 2.11, 3.4.1, 4.2, 4.3 додаткової угоди № 3 від 29 грудня 2010 року.

Скасовуючи рішення районного суду частково та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дійшов висновку про те, що в додатковій угоді від 29 грудня 2010 року № 3 містяться умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати (комісії) за дострокове його погашення, така умова суперечить положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, не знайшла свого підтвердження обставина щодо покладення на ОСОБА_6 подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того виду ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання, оскільки одночасне застосування в кредитному договорі, додатковій угоді до нього пені і штрафу за різні порушення їх умов не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 05 жовтня 2005 року між сторонами укладено кредитний договір № 02/11/304/2005/240, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит на інвестування в будівництво в сумі 34 406 дол. США, строком до 03 жовтня 2025 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 12 % річних.

Пунктом 3.3.2 договору встановлено, що мінімальна сума місячного платежу повинна складати 379 доларів США.

Пунктом 5.3 передбачено нарахування відповідачем штрафу за порушення позивачем вимог пунктів 4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4.3.12, 4.3.13 договору в розмірі 10 % від суми кредиту за кожний випадок.

29 грудня 2010 року сторони уклали додаткову угоду № 3 до кредитного договору № 02/11/304/2005/240, якою виклали зміст договору в іншій редакції.

Зокрема, пунктами 2.11, 3.4.1 додаткової угоди передбачено можливість дострокового погашення позивачем суми кредиту лише за умови сплати ним комісії в розмірі 2 % від суми загальної заборгованості за договором, розрахованої на дату дострокового погашення.

Пунктом 4.2 додаткової угоди передбачено нарахування відповідачем штрафу в розмірі 5 % від суми залишку за кредитом за порушення позичальником п.п. 3.3.2.-3.3.13, 3.3.15-3.3.22 цього договору за кожен випадок.

Пунктом 4.3. цієї угоди передбачено нарахування штрафу в розмірі 10 % від суми несплаченого до 20 числа поточного місяця щомісячного платежу в разі його прострочення на строк більше 30 календарних днів.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 05 жовтня 2005 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальникові кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договору із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно якими передбачаються зміни; в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови. які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Відповідно до п. 4.4.1 кредитного договору від 05 жовтня 2005 року № 02/11/304/2005/240 позичальник має право: достроково повністю або частково погасити кредит та нараховані проценти,попередивши письмово банк про свої наміри не пізніше як за п'ять робочих днів до дати погашення.

Згідно з п. 2.11 додаткової угоди № 3 від 29 грудня 2010 року до кредитного договору від 05 жовтня 2005 року № 02/11/304/2005/240, що укладені між ОСОБА_6 та ВАТ КБ «Надра», у випадку повного дострокового погашення кредиту, позичальник зобов'язаний сплатити комісію в розмірі 2 % від суми загальної заборгованості за договором страхування.

Відповідно до п. 3.4.1 зазначеної додаткової угоди, позичальник має право достроково повністю або частково погасити кредит та нараховані проценти,попередивши письмово кредитора про свої наміри не пізніше як за п'ять робочих днів до дати погашення, за умови сплати комісії відповідно до п. 2.11 цього договору.

Отже, аналізуючи умови спірного кредитного договору сторін та додаткової угоди до нього, апеляційний суд дійшов висновку, що в додатковій угоді № 3 від 29 грудня 2010 року містяться умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати (комісії) за дострокове його погашення, така умова суперечить положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, положеннями статей 626-629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункту), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться в ст. 1050 ЦК України.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня її прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. ЇЇ розмір збільшується залежно від продовження правопорушення, і вона покликана забезпечити лише своєчасне виконання зобов'язання боржника.

Пеня та штраф є видами відповідальності за різні порушення зобов'язань боржника, обчислюються лише у відсотках.

Штраф має разовий характер може встановлюватися за будь-яке порушення зобов'язання, і вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Встановлений в кредитному договорі та додатковій угоді № 3 до кредитного договору штраф за порушення зобов'язання обчислюється у відсотках.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору від 05 жовтня 2005 року № 02/11/304/2005/240 (п. 5.2) передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту.

У той самий час, згідно з п. 5.3 зазначеного кредитного договору, п.п. 4.2,4.3 додаткової угоди № 3 від 29 грудня 2010 року до кредитного договору від 05 жовтня 2005 року, сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правовопорушення: за порушення позичальником обов'язку укласти з банком договір іпотеки квартири, не здійснювати дій щодо зниження вартості засобів забезпечення виконання зобов'язань, з'являтися до банку для підписання додаткових угод, застрахувати нерухоме майно, повідомляти протягом п'яти робочих днів кредитора про зміну місця проживання, місця роботи, номера телефонів тощо, за прострочення виконання зобов'язань з погашення суми основної заборгованості на строк більше 30 календарних днів.

Таким чином, погоджені сторонами в кредитному договорі (додатковій угоді), випадки стягнення пені та штрафу передбачають відповідальність за різні порушення його умов, а відтак є різними видами відповідальності за порушення зобов'язань боржником, що не є подвійним стягненням та не суперечить законодавству, і зокрема ст. 61 Конституції України.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: М.К. Гримич О.В. Закропивний Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко