АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/1563/17 Головуючий І-ої інстанції - Шарко О.П.
Справа № 645/4377/16-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Піддубного Р.М.

Кругової С.С.

за участю секретаря: Єрьоменко О.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Територіальний підрозділ Центру надання адміністративних послуг Немишлянського району м. Харкова, Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, Територіальний підрозділ Центру надання адміністративних послуг Немишлянського району міста Харкова, Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є наймачем ізольованої трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Квартира до теперішнього часу не приватизована та знаходиться в комунальній власності.

Вказану квартиру вона отримала згідно ордеру НОМЕР_1, виданого 02 березня 1987 року виконавчим комітетом Дзержинської ради народних депутатів міста Харкова на сім'ю з 4-х осіб.

З 02.03.1987 року у вказаній квартирі вона проживала спільно з чоловіком ОСОБА_7 та їх дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У 1991 році її син ОСОБА_5 одружився на ОСОБА_9, в тому ж році у них народився син - ОСОБА_4 відповідачі по справі, вони всі стали мешкати разом та 20.11.1992 року їх було зареєстровано у квартирі.

В 1996 році її син ОСОБА_5 розлучився з ОСОБА_9, та з того часу ОСОБА_9 разом з сином ОСОБА_4 залишили квартиру та стали мешкати окремо від них, при цьому всі свої речі з квартири забрали.

В подальшому ОСОБА_5 одружився на іншій жінці та став мешкати з нею окремо від них.

В позові зазначає, що онук ОСОБА_4 з 1996 року жодного разу до квартири не з'являвся, його особистих речей у квартирі не має.

ОСОБА_4 стосунків з батьком - ОСОБА_5 не підтримує, його місцезнаходження в теперішні час йому невідомо.

З того часу відповідач не несе обов'язків щодо утримання житла, ніколи не здійснював ремонт в квартирі, не сплачував за комунальні послуги, не доглядав за станом квартири. Позивач спільними зусиллями з донькою та сином здійснюють поточний догляд за квартирою та сплачують комунальні послуги в т.ч. і за відповідача, що звертаючи увагу на існуючи ціни є для неї тягарем.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія апеляційну скаргу находить такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції ґрунтовно виходив із того, що ОСОБА_4 добровільно виїхав з квартири та не користується нею, інтересу до спільної квартири не проявляє.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та обґрунтованими, постановленими у відповідності зі встановленими фактичними обставинами по справі та у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно ордеру на житлове приміщення НОМЕР_1, виданого 02 березня 1987 року виконавчим комітетом Дзержинської ради народних депутатів м.Харкова ОСОБА_3 є наймачем ізольованої трикімнатної квартири АДРЕСА_1, на підставі ордеру на сім'ю з 4-х осіб.

На момент отримання ордеру з 02.03.1987 року у вказаній квартирі позивач проживала спільно з чоловіком - ОСОБА_7 та їх дітьми.

У 1991 році ОСОБА_5 одружився на ОСОБА_9, в тому ж році у них народився син - ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 06.06.1991 року), якого 20.11.1992 року було зареєстровано у квартирі.

В 1996 році ОСОБА_5 розлучився з ОСОБА_9, та з того часу вона разом з сином ОСОБА_4 виїхала з квартири та вони стали мешкати окремо, всі свої речі з квартири забрали.

Згідно акту від 24 серпня 2016 року складеного мешканцями будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_4 з 1996 року жодного разу до квартири не з'являвся, його особистих речей у квартирі не має.

Відповідно до наданих позивачем квитанції за період з 204 року по 2016 рік оплату за комунальні послуги здійснює лише ОСОБА_3.

Згідно повідомлення ГУНП України в Харківській області від 12.09.2016 року, ОСОБА_4 до Немишлянського ВП з заявами щодо протиправних дій ОСОБА_3 та членів її сім'ї, які чинять йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, за період з серпня 2011 року по 09.08.2016 року не звертався.

Судом першої інстанції для об'єктивного та всебічного розгляду справи у відповідності до вимог п. 9 ст. 74 ЦПК України розміщено оголошення у пресі про розгляд вказаної справи та виклик до суду в якості відповідача ОСОБА_4

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 зі змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 57, 212 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_4 після розлучення батьків залишив добровільно разом із матір'ю ОСОБА_9 спірну квартиру, інтересу до вказаного житлового приміщення не проявляє, за захистом своїх порушених прав не звертався, даних про сплату ним комунальних послуг, отримання кореспонденції за даною адресою, а також про наявність перешкод у користуванні квартири матеріали справи не містять, судова колегія вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги щодо не з'ясування місця роботи відповідача, або перебування на військовій службі не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, ст.ст.314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради відхилити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - С.С. Кругова

Р.М. Піддубного