Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним фіктивного правочину, зобов'язання виплатити грошову суму, поділ спільного сумісного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання права особистої власності на майно, зобов'язання погасити заборгованість за договором позики, поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 квітня 2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з 01 квітня 2004 року, поділити спільне сумісне майно подружжя, виділити їй на праві власності дачний будинок АДРЕСА_5 вартістю 2 892 000 грн, побутову техніку, меблі, посуд, інші предмети побуту, що знаходяться у вказаному дачному будинку, вартістю 453 050 грн, автомобіль марки Lexus RX 350, номерний знак НОМЕР_1, вартістю 378 100грн, 1/2 частину грошових коштів, які розміщені на рахунках компанії «LETRISE TRANSPORT LTD», що зареєстровані на Маршальських островах, на рахунках компанії «NOVOSELAND SERVICES», компанії «TERNOVATO S.A.», що знаходяться в Республіці Панама; покласти на неї обов'язок по сплаті боргу ОСОБА_7 в сумі еквівалентній 20 000 дол. США; визнати недійсним фіктивний

правочин - договір позики від 04 жовтня 2010 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 01 квітня 2004 року вона з ОСОБА_5 проживали однією сім'єю. Шлюб між ними було зареєстровано 07 серпня 2004 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_10 Враховуючи, що за час проживання однією сім'єю ними було придбано нерухоме та рухоме майно, яке є спільною сумісною власністю, просила здійснити його поділ. Крім того, вказувала, що під час будівництва дачного будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_7 витратив свої гроші в сумі 40 000 дол. США, що є спільним борговим зобов'язанням подружжя, яке також підлягає поділу. Водночас, договір позики від 04 жовтня 2010 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вважає недійсним, оскільки ОСОБА_5 не брав в борг у ОСОБА_6 по розписці від 04 жовтня 2010 року у розмірі 400 000 дол. США, розписка від 04 жовтня 2010 року оформлена без наміру створити правові наслідки, а частина тексту розписки від її імені не вчинялася.

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що із загальної вартості сплачених за квартиру коштів у розмірі 257 653 грн 04 коп., 60 504 грн 36 коп. було сплачено ним до шлюбу за рахунок особистих коштів, що складає 24/100 частини, а тому дана частина квартири є його особистою приватною власністю. Крім того, зазначав, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_4 та за її письмової згоди отримав в борг в інтересах сім'ї від ОСОБА_6 суму, еквівалентну 400 000 дол. США, яку витратив на потреби сім'ї, борг не повернуто, а тому вимоги ОСОБА_6 на суму боргу 4 532 372 грн 70 коп., вважає спільними зобов'язаннями подружжя, частки в яких є рівними (по 2 266 186 грн 35 коп.).

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_5 просив визнати за ним право особистої власності на 24/100 частки квартири АДРЕСА_1, визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_4 боргові зобов'язання за договором позики, укладеним із

ОСОБА_6 на суму 4 532 372 грн 70 коп., врахувати їх при поділі майна, поклавши зобов'язання по їх поверненню на нього, поділити спільну сумісну власність подружжя шляхом: визначення ідеальних часток кожного по 38/100 в праві власності на квартиру АДРЕСА_1, вартістю кожної частки 495 520 грн, виділити ОСОБА_4 на праві особистої власності майно, що знаходиться в квартирі загальною вартістю

216 900 грн, автомобіль марки Lexus RX 350, номерний знак НОМЕР_2, вартістю 378 100 грн, а всього майна на суму 1 090 520 грн, без стягнення з неї грошової компенсації за різницю у вартості часток. Виділити йому на праві особистої власності дачний будинок АДРЕСА_5, вартістю 2 892 000 грн, побутову техніку, меблі, посуду, інші предмети побуту, що знаходяться в зазначеному будинку, вартістю 453 050 грн, присадибну земельну ділянку площею 0,2088 га, що знаходиться по АДРЕСА_6 вартістю 366 000 грн, зарахувати в частку отриманого ним майна вартість автомобіля марки LAND ROVER, номерний знак НОМЕР_3, вартістю 684 000 грн, а всього виділити майна на суму 4 999 020 грн, врахувавши борги за договором позики від 04 жовтня 2010 року та поклавши на нього зобов'язання по їх поверненню у розмірі 4 532 372 грн 70 коп.

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_5 4 532 372 грн 70 коп., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за розпискою від 04 жовтня 2010 року та за письмової згоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 отримав на будівництво дачного будинку позику в сумі, еквівалентній 400 000 дол. США, зі сплатою відсотків та зі строком повернення до 04 жовтня 2012 року, однак борг не повернуто.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 квітня

2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_4 на автомобіль марки Lexus RX 350, рік випуску - 2008, кузов НОМЕР_4, номерний знак НОМЕР_1.

Визнано право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею

0,2088 га, кадастровий НОМЕР_5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, цільове призначення - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано право особистої власності ОСОБА_5 на 24/100 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнано спільними сумісними ОСОБА_5 та ОСОБА_4 боргові зобов'язання за договором позики від 04 жовтня 2010 року перед

ОСОБА_6 на загальну суму 4 532 372 грн 70 коп.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на 76/100 часток квартири АДРЕСА_1 та поділено спільну сумісну власність шляхом визначення ідеальних часток у праві особистої власності кожного в розмірі по 38/100, вартістю частки кожного в розмірі 495 520 грн, припинивши право власності ОСОБА_5 на 38/100 часток вказаної квартири, що виділена ОСОБА_4

Виділено на праві особистої власності ОСОБА_4 майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1, всього на суму 216 900 грн.

Всього виділено майна ОСОБА_4 зі спільної власності на суму

1 090 520 грн, без стягнення з неї грошової компенсації за різницю у вартості часток.

Виділено ОСОБА_5 на праві особистої власності дачний будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, вартістю 2 892 000 грн.

Виділено ОСОБА_5 на праві особистої власності побутове майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, а всього на суму 453 050 грн. Зобов'язано

ОСОБА_4 передати вказане майно ОСОБА_5

Враховано вартість відчуженого ОСОБА_5 автомобіля LAND ROVER, модель RANGE ROVER, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_6, номерний знак НОМЕР_3, вартістю 684 000 грн, як вартість отриманої частки в спільному майні.

А всього виділено майна ОСОБА_5 на суму 4 999 020 грн.

Покладено зобов'язання по поверненню боргу за договором позики від

04 жовтня 2010 року у розмірі 4 532 372 70 коп. на ОСОБА_5

Усунуто перешкоди в здійсненні ОСОБА_5 права власності на дачний будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_5 шляхом виселення ОСОБА_4 з вказаного дачного будинку з господарчими будівлями та спорудами.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_5 борг в сумі

4 532 372 грн 70 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 квітня 2015 року скасовано.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, про визнання недійсним фіктивного правочину, про зобов'язання виплати грошової суми відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про покладення зобов'язань за договором позики від 04 жовтня 2010 року на ОСОБА_5 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на частку нерухомого майна задоволено. Визнано особистою власністю ОСОБА_5 на 24/100 квартири АДРЕСА_1.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено частково.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задоволено.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наступне нерухоме та рухоме майно: 76/100 частин квартири АДРЕСА_1 на загальну суму

991 040 грн, земельну ділянку площею 0,2088 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, вартістю 366 000 грн 00 коп., дачний будинок АДРЕСА_5, вартістю 2 892 000 грн 00 коп., автомобіль «Lexus», номерний знак НОМЕР_1, вартістю 378 100 грн, автомобіль LAND ROVER модель RANGE ROVER 684 000 грн, рухоме майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 на загальну суму 216 900 грн 00 коп., рухоме майно, що знаходиться за адресою розташування дачного будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_5 на загальну суму 453 050 грн 00 коп.

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виділено з визнанням права власності за ОСОБА_4 на наступне нерухоме та рухоме майно на: 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 вартістю 495 520 грн 00 коп., автомобіль «Lexus», номерний знак НОМЕР_1 378 100 грн, рухоме майно, що знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, всього на суму 216 900 грн, без стягнення з

ОСОБА_4 грошової компенсації - різниці у вартості часток.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виділено з визнанням права власності за ОСОБА_5 на наступне нерухоме та рухоме майно на: 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 вартістю 495 520 грн 00 коп., земельну ділянку площею 0,2088 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, вартістю 366 000 грн 00 коп., дачний будинок АДРЕСА_5, вартістю 2 892 000 грн 00 коп., рухоме майно, що знаходиться в садовому будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_5, всього на суму 453 050 грн.

Усунуто перешкоди у здійснені ОСОБА_5 права власності на дачний будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_5, шляхом виселення

ОСОБА_4 з вказаного дачного будинку з господарськими спорудами.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 4 532 372 грн 70 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні докази ведення спільного господарства ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 01 квітня 2004 року по

07 серпня 2004 року, 24/100 частини зазначеної у позовах квартири придбано особисто ОСОБА_5 до укладення шлюбу, 76/100 частини квартири є спільною сумісною власність та підлягає поділу в рівних частинах між подружжям. Спільним сумісним майном є також дачний будинок, присадибна ділянка, автомобіль Lexus RX 350, номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль LAND ROVER, номерний знак НОМЕР_3, кошти від продажу якого підлягають врахуванню при поділі майна подружжя. При цьому грошові кошти, розміщені на рахунках підприємств є їх майном та не може перебувати одночасно у власності інших осіб. Вимоги ОСОБА_4 про покладення на неї обов'язку по сплаті боргу ОСОБА_7 не підтверджені, суд вважав їх безпідставними з огляду на відсутність письмових доказів отримання вказаної грошової суми у борг. Водночас, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спільними борговими зобов'язаннями подружжя щодо повернення позики, отриманої ОСОБА_5 від ОСОБА_6, врахувавши їх при поділі спільного сумісного майна подружжя, з покладенням зобов'язання по їх поверненню на ОСОБА_5

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділу квартири, дачного будинку, земельної ділянки, майна, вартість якого була узгоджена між сторонами, визнання спільними борговими зобов'язаннями перед ОСОБА_7, поділу грошових коштів, що розміщені на рахунках підприємств, а також в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 Водночас, враховуючи, що вимоги ОСОБА_6 про стягнення суми боргу є ідентичними вимогам ОСОБА_5, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про відсутність правових підстав для дублювання висновку суду щодо боргових зобов'язань подружжя перед ОСОБА_6 та вважав за доцільне викласти резолютивну частину рішення в новій редакції.

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернулася третя

особа - ОСОБА_7, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема щодо неналежної оцінки доказів проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з квітня 2004 року, невизначення приміщень, які залишаються у користуванні сторін, неврахування інтересів дитини при поділі майна подружжя.

Водночас, ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржили, заяви про приєднання до касаційної скарги не подали.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» (далі - Постанова), відповідно до ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції при перевірці законності судового рішення не має права виходити як за межі доводів касаційної скарги, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до абз. 4 п. 19 Постанови суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність судового рішення щодо осіб, які касаційну скаргу на таке судове рішення не подавали, за винятком випадків, коли це стосується осіб, які не були залучені до участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що ні позивачем, ні відповідачем не оскаржено рішення судів попередніх інстанцій, при цьому доводи касаційної скарги не стосуються оскарження рішень в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про покладення на неї обов'язку зі сплати боргу ОСОБА_7 в сумі еквівалентній 20 000 дол. США, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про безпідставність доводів касаційної скарги третьої особи ОСОБА_7, оскільки оскаржуваними рішеннями його права та обов'язки не порушено, до того ж захист прав з використанням позову іншої особи нормами ЦПК України не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О.Писана