Номер провадження: 22-ц/785/1749/17
Номер справи місцевого суду: 509/862/14-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Сідлецької Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - відділ Державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про стягнення вартості майна, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2016 року,

встановила:

04 березня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

15.06.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з уточненою заявою, просили суд стягнути з відповідачів на їх користь вартість майна, переданого ОСОБА_4 на відповідальне зберігання згідно акту відділу Державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області від 21 липня 2008 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 186 156 (сто вісімдесят шість тисяч сто п'ятдесят шість) гривень 25 копійок. Стягнути з відповідачів на їх користь вартість знищеного під час вселення у домоволодіння АДРЕСА_1 у розмірі 198 523 (сто дев'яноста вісім тисяч п'ятсот двадцять три) гривні 50 копійок. Стягнути з ОСОБА_4 на користь позивачів моральну шкоду у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень та судові витрати у розмірі 3 010 (три тисячі десять) гривень.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2016 року позов задоволено.

ОСОБА_4, вважаючи рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надала до суду апеляційну скаргу про його скасування.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Вбачається зі справи, що 23.06.2008 року відділом Державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-41, виданого 09.04.2008 року Овідіопольський районним судом Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_6- незакінченим будівництвом житловим будинком з надвірними спорудами готовністю 65% та присадибною земельною ділянкою, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з названого будинку та зобов'язання звільнити присадибну земельну ділянку.

21.07.2008 року відділом Державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції було повністю виконано виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-41, про що складено акт, згідно якого ОСОБА_6 був вселений в домоволодіння № АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були присутні при проведенні виконавчого провадження державний виконавець склав акт, у якому зробив опис майна позивачів, яке перебувало у будинку, який складався з 107 найменувань предметів вартістю 9680 ( дев'ять тисяч шістсот вісімдесят) гривень.

Майно, визначене у акті, 21.07.2008 року було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4, яка у письмовій формі була попереджена про кримінальну відповідальність за відчуження, розтрату, підміну, приховання даного майна, про що свідчить її підпис у зазначеному акті.

Наполягаючи на тому, що відповідачами було знищено майно, яке їм належало і не було зазначене в акті опису, позивачі зверталися 07.10.2008 року до прокуратури Овідіопольського району Одеської області, у якій зазначили про всі самоуправні дії ОСОБА_6 та ОСОБА_4 під час проведення виконавчих дій по виконанню рішення суду, однак в задоволенні заяви їм було відмовлено.

14.12.2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з заявою до відділу Державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про вирішення питання щодо повернення майна, переданого на відповідальне зберігання ОСОБА_4, яке було розглянуто 10.02.2010 року, однак ОСОБА_4 повідомила про відмову повернути отримане нею на відповідальне зберігання майно згідно акту державного виконавця від 21.07.2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не забезпечила зберігання майна, разом із відповідачем його знищила, в тому числі і те, яке не увійшло до акту опису майна, чим завдали моральної шкоди.

Проте погодитися із такими висновками суду повністю неможна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Факт передачі майна на зберігання ОСОБА_4 у кількості 107 найменувань на суму 9680 гривень підтверджений актом опису майна (а.с.10-14), і фактично є єдиним доказом у справі на підтвердження складу та вартості майна.

Жодні інші письмові докази про склад майна, що не увійшло в акт, а також відомості про те, що таке було передано на зберігання ОСОБА_4, ОСОБА_5, в матеріалах справи відсутні, як відсутні в рішенні суду і послання на докази на підтвердження вимог в частині, в якій позов задоволено.

Відтак висновки суду про те, що відповідачами знищено майно на загальну суму 134 880 (сто тридцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят) гривень, еквівалент 15330 доларів США, не відповідають обставинам справи, і на законі не ґрунтуються.

В рішенні суду всупереч вимогам закону відсутні розрахунки інфляційних втрат, а також висновки з приводу того, з якої суми вони підлягали обчисленню, одночасно судом зазначено про вартість майна в доларах США, що само по собі виключає застосування індексу інфляції, не зазначено норми права, які дозволяють задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат при виниклих правовідносинах.

Судом також одночасно застосовані норми права, що виникають із зобов'язань про відшкодування майнової шкоди, без встановлення того, які правовідносини виникли між сторонами.

Зважаючи на викладене, рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, тому підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено, ОСОБА_4 актом державного виконавця від 21.07.2008 року було передане на відповідальне зберігання майно, на суму 9680 гривень.

Оскільки майно передане ОСОБА_4 на зберігання актом державного виконавця під час виконання рішення суду, то відносини зберігання виникли із закону.

Відповідно до ст.955 ЦК України положення параграфу 1 цієї глави застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом.

Згідно до ст.953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1)у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2)у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Оскільки ОСОБА_4 не надала доказів повернення речей, перелічених в акті, позивачам, то зобов'язана відшкодувати збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі у розмірі її вартості.

Оскільки виникли правовідносини не передбачають іншого, окрім стягнення вартості майна, то вимоги про стягнення суми із врахуванням інфляційних втрат є безпідставними.

Письмові докази на підтвердження існування іншого майна, не зазначеного в акті державного виконавця, позивачами не надані, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають.

Так само при відносинах, що виникають із зберігання не передбачено право на відшкодування моральної шкоди, тому суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Не приймаються до уваги доводи про те, що вартість майна, зазначена в акті державним виконавцем, не відповідає його реальній вартості, оскільки з часу його складання, вони його не оскаржили, і не надали жодного доказу на спростування відомостей, в ньому викладених.

ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_5, акт про отримання майна на зберігання не підписував, інших доказів про вчинення ним дій, яки б надали підстави для стягнення з нього коштів, не надано, тому вимоги до відповідача ОСОБА_5 є безпідставними.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на викладені мотиви та підстави.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 9680 гривень, в решті позову відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення вартості знищеного майна, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: