Ухвала

іменем україни

29 березня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Коротуна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, комунальне підприємство «ВРЕЖО № 7», про визнання частково недійсним рішення за касаційною скаргою Запорізької міської ради на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 13 жовтня 1988 року № 226/2 про включення квартири АДРЕСА_1 до службової жилої площі, посилаючись на те, що в 1993 році він, разом із дружиною - ОСОБА_3 та сином - ОСОБА_2 вселилися й зареєструвалися в квартирі АДРЕСА_1, зі згоди свого брата - ОСОБА_4

Крім того зазначав, що його брат - ОСОБА_4 вселився в квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордера № 295С, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 13 жовтня 1988 року № 226/2 про включення квартири АДРЕСА_1 до службової жилої площі.

Вказане приміщення (квартира) на час видачі ордера не було жилим, тому не могло бути включене до числа службової жилої площі та на нього не міг видаватися ордер.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 23 червня 1988 року № 195/12 було дозволено Правобережному ЖЕО переобладнати приміщення колясочних у службові квартири, але для цього необхідно було виконати та узгодити проект переобладнання та провести необхідні роботи згідно з проектом. Не виконавши вимоги зазначеного рішення Ленінська районна рада народних депутатів приймає рішення від 13 жовтня 1988 року № 226/2 та видає службовий ордер на квартиру, при тому, що на той час реконструкція у встановленому порядку виконана не була, тобто, приміщення було нежилим.

Лише в 2004 році позивач замовив та оплатив проект реконструкції нежитлового приміщення у квартиру. Після затвердження розпорядженням Запорізького міського голови від 22 листопада 2005 року № 1426р акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлової службової квартири АДРЕСА_1, вказане приміщення було введено в експлуатацію, як жила квартира.

Хоча ОСОБА_1 й проживає зі своєю родиною в зазначеній квартирі з 1993 року, однак не знав, що вона є службовою.

В зв'язку з викладеним позивач вважає, що тільки після введення в експлуатацію житлової службової квартири, воно могло бути включене до кола службових жилих приміщень, тому просив суд визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 13 жовтня 1988 року № 226/2 в частині включення квартири АДРЕСА_1 до складу службової жилої площі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року скасовано та провадження в справі закрито.

У касаційній скарзі Запорізька міська рада просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження в справі, апеляційний суд, виходив із того, що вирішення зазначеного спору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1993 року разом з сім'єю проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1.

В зазначену квартиру його брат - ОСОБА_4 вселився на підставі ордера № 295С, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 13 жовтня 1988 року № 226/2 про включення квартири АДРЕСА_1 до службової жилої площі.

В 2004 році позивач замовив та оплатив проект реконструкції нежитлового приміщення у квартиру. Після затвердження розпорядженням Запорізького міського голови від 22 листопада 2005 року № 1426р акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлової службової квартири АДРЕСА_1, вказане приміщення було введено в експлуатацію, як жила квартира (а.с. 30 - 31).

За правилами п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ провадиться за правилами іншого судочинства.

Статтями 2, 17 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів суб'єктів права у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними владних управлінських функцій; компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що в порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків. Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх цивільних справ, оскільки вважає, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 13 жовтня 1988 року № 226/2 неправомірно включено квартиру АДРЕСА_1 до службової жилої площі, оскільки в той період часу зазначена квартира ще була нежитловим приміщенням та не могла бути включена до кола службових приміщень.

Виходячи з викладеного, зазначений спір виник з приводу захисту житлових прав громадян, тобто спірні правовідносини є цивільно-правовими, а тому даний спір, в силу вимог ст. 15 ЦПК України, підвідомчий розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження в справі з підстав п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України , ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За таких обставин, постановлена в справі ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду з підстав, передбачених ст. 342 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуЗапорізької міської ради задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова

В.М.Коротун