Справа № 473/3552/17
РІШЕННЯ

іменем України

"12" грудня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої- судді- ОСОБА_1

при секретарі- Радєвій Н.В.

за участю позивача- Дулгерова С.В. його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська із застосуванням звукозаписувальної техніки цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

18.10.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 О.О. про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19.06.2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 1300 доларів США, які останній зобов'язався повернути у строк до 19.08.2013 року.

19.12.2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено ще один договір позики, за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 3000 доларів США, які останній зобов'язався повернути на першу вимогу позикодавця.

Посилаючись на те, що відповідачем умови обох договорів позики не були виконані, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 борг у національній валюті у розмірі 114079 грн. та відповідно до положень ст. 1048 ЦК України 3% річних на прострочену суму боргу , що становить 4139 грн. та відшкодувати судові витрати.

В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги із посиланням на положення ст. ст. 625, 1048 ЦК України, збільшено ціну позову, а саме просив стягнути борг 4300 доларів США, що еквівалентно 114079 грн., 3% річних за прострочення виконання зобовязання 4490 грн., проценти за користування коштами 23570 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зазначили, що позикодавець 19.12.2013 року позичив відповідачу наступну суму коштів, що останній визнавав свій попередній борг - 1300 доларів США і обіцяв його повернути, через це вважають, що строк позовної давності по першому договору позики від 19.06.2013 року не пропущений і відповідно позикодавець має повністю отримати надані в борг кошти.

Крім того представник позивача зазначив, що позивач має право на проценти, по перше за прострочення боржником виконання грошового зобовязання та на проценти за користування коштами, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі.

На адресу суду відповідачем надіслано заяву про застосування строків позовної давності по договору позики від 19.06.2013 року, із посиланням на положення ст. ст. 252-255, 256, 261, 266, 267 ЦК України, оскільки трирічний строк позовної давності сплив ще 20.08.2016 року і позивач не ставить питання про поновлення строку, тому просив відмовити в задоволенні вимог в частині стягнення боргу у розмірі 1300 доларів США за пропуском строку позовної давності.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на наступне.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом встановлено, що 19.06.2013 року за договором позики грошових коштів, ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 1300 доларів США, які відповідач мав повернути в строк до - 19.08.2013 року, факт повернення грошових коштів підтверджується розпискою позичальника і не оспорюється відповідачем в його заяві на адресу суду від 07.11.2017 року (а.с.5, 22).

19.12.2013 року за договором позики грошових коштів, ОСОБА_3 передав ОСОБА_43000 доларів США, які відповідач мав повернути за першою вимогою, факт повернення грошових коштів підтверджується розпискою позичальника (а.с.34-35).

Станом на 03.10.2017 року курс української гривні за 100 доларів США становить - 2665,4606 грн., проти чого не заперечував і відповідач (а.с.8).

Відповідно до загальних умов виконання зобовязань, встановлених нормами ст. 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеними родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості , що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

За приписами ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

У разі якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Що стосується заяви відповідача про застосування позовної давності, то суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна (про стягнення неустойки) в один рік (ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

За частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Відповідно до передбаченого ст. 10 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 за першим договором позики від 19.06.2013 року мав повернути позичальнику- Дулгерову С.В. 1300 доларів США в строк, визначений в розписці, а саме 19.08.2013 року, хоча цього не зробив навіть частково, що свідчить про непереривність строку позовної давності і його сплив.

Доводи позивача щодо визнання позичальником свого боргу у розмірі 1300 доларів США на час укладання другого договору позики, що тим самим перериває строк позовної давності є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 в заяві про застосування позовної давності і не заперечує зазначеної обставини, тоді як ОСОБА_3 не просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними і не надав суду відповідних доказів, до того ж повідомив, що неодноразово звертався до позичальника з приводу повернення коштів, але той усіляко уникав його. Тобто позивач у передбачений законом спосіб не звернувся за захистом своїх порушених прав.

Між тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази, що б спростували доводи позивача щодо договору позики від 19.12.2013 року - наявності та розміру боргу, докази щодо повного його погашення відповідачем (навпаки наявність у позикодавця боргової розписки свідчить про невиконання боржником свого зобов'язання), а також докази, які б повністю, частково звільняли позичальника від виконання взятих на себе зобов'язань.

За таких обставин, враховуючи положення ст.ст. 526, 530 ЦК України, відповідач ОСОБА_4 зобов'язаний належним чином виконати свої зобов'язання, що виникли з відносин позики 19.12.2013 року.

З урахуванням викладеного вимоги позивача в частині повернення йому коштів за договорами позики підлягають задоволенню частково, тільки в частині другого договору від 19.12.2013 року, щодо суми 3000 доларі США, що еквівалентно 79590 грн.

Крім того, за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність за ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Отже, з відповідача на користь позивача належать до стягнення проценти в межах, заявлених позивачем у розмірі 196 грн. (79590 грн. 00 коп. х 3 % : 365 х 30 днів).

Окрім того, за правилами ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Тобто зазначеною нормою, що має диспозитивний характер, установлена презумпцiя оплатностi позики, яка дiє за умов, якщо безоплатний характер вiдносин позики прямо не передбачений ЦК України, iншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист iнтересiв позикодавця у разi, якщо договором позики розмiр процентiв не визначений. Дану правову позицію висловила Судова палата у цивільних правах Верховного Суду України в Постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-36цс14.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання вiд позичальника суми позики та винагороди (процентiв за користування позикою) у разi, якщо iнше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формi процентiв вiд суми, що надається у позику, розмiр яких визначається сторонами в договорi позики, або, якщо такий розмiр процентiв не встановлений, вiн визначається на рiвнi облiкової ставки Нацiонального банку України.

Тому розмір процентів за користування коштами в сумі 79590 грн. за період з 12.09.2017 року з урахування облікової ставки НБУ (з 03.08.2017 року по 27.10.2017 року - 12,5%) становить 817 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, 3 % річних та процентів за користування грошовими коштами підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 84, ч.1ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог також підлягають стягненню судовий збір, документально підтверджений та понесений позивачем при зверненні до суду, а саме 805 грн. судового збору та витрати на правову допомогу 1000 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 209, 212- 215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3:

-заборгованість за договором позики - 79590 (сімдесят девять тисяч пятсот девяносто) гривень;

- 3 процента річних за прострочення виконання зобовязання 196 ( сто девяносто шість)грн.;

- проценти - 817 ( вісімсот сімнадцять) грн.;

- судовий збір 805 ( вісімсот пять) грн.;

- витрати на правову допомогу 1000 (одна тисяча ) грн., а всього - 82408 ( вісімдесят дві тисячі чотириста вісім) грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Висоцька Г.А.