Справа № 517/43/17
Провадження № 2/517/49/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року смт. Захарівка

Фрунзівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Меєчка О.М.,

за участю секретаря Мельниченко Ю.О.,

представника відповідача Захарівської

селищної ради Одеської області Колесник Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Захарівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Захарівської селищної ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2017 року представник позивача ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Захарівської селищної ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом (а.с. 2-4).

08 лютого 2017 року позивач ОСОБА_3, не змінюючи предмет позову, уточнила позовні вимоги та просила визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом (а.с. 46-48).

В позовній заяві з уточненнями посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Стоянове Фрунзівського району Одеської області померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельних ділянок площею 0,2500 га - для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0237 га - для ведення особистого селянського господарства. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_6, яка на момент смерті матері разом з нею не проживала, із заявами про прийняття її спадщини до нотаріальної контори не зверталася. Інші спадкоємці за законом 1-4 черги відсутні.

Вказує, що на момент смерті спадкодавця позивач проживала разом з нею в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1. За час спільного проживання вона доглядала за ОСОБА_5 та створювала всі необхідні умови для її життя, а тому вважає себе такою, що прийняла спадщину ОСОБА_5, в зв'язку з чим просить суд визнати за нею право власності на вище зазначене спадкове майно.

Позивач ОСОБА_3 в судові засідання призначені на 21.02.2017 року, 07.03.2017 року, 23.03.2017 року та 30.03.2017 року не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце судових засідань в порядку визначеному ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), що підтверджено повідомленнями про отримання нею судових повісток (а.с. 128, 131, 152).

Крім того, в жодне судове засідання не з'явилися її представники ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які були наділені комплексом всіх прав сторони.У зв'язку з неявкою позивача та її представників розгляд справи відкладався на 07.03.2017 року, 23.03.2017 року та 30.03.2017 року.

Як встановлено судом представники позивача в судове засідання призначене на 21.02.2017 року не з'явилися, проте одним з представників позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 надіслано на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 117-118).

Клопотання про відкладення розгляду справи від 20.02.2017 року, яке надійшло до суду електронною поштою, обґрунтоване необхідністю участі останньої в іншому судовому засіданні в м. Одеса. У зв'язку з цим, судом було відкладено розгляд справи на 07.03.2017 року.

В подальшому в судові засідання призначенні на 07.03.2017 року, 23.03.2017 року представники позивача не з'явилися, при цьому представником позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 06.03.2017 року на адресу суду було надіслано клопотання, в якому вона просить уточнений позов задовольнити, справу розглянути без участі позивача, про прийняте судом рішення повідомити у встановленому законом порядку (а.с.132).

У судове засідання призначене на 30.03.2017 року позивач та її представники не з'явилися хоча про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не надавали (а.с. 152).

Частиною 2 ст. 169 ЦПК України передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.

Положення ч. 2 ст. 169 ЦПК України кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 27 ЦПК України, яка визначає права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, ч. 3 ст. 27 ЦПК України, яка має імперативний характер, визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається.

Крім того, слід наголосити на тому, що враховуючи приписи ст.ст. 38, 40, 42 та 44 ЦПК України, які розкривають поняття інституту представництва в суді, сторона цивільного процесу має право як самостійно брати участь у судовому розгляді так і через представника, який діє в межах наданих йому повноважень. При цьому ЦПК України жодним чином не обмежує сторону процесу щодо вільного вибору представників, в тому числі заміни представника, якщо останній з об'єктивних чи суб'єктивних обставин не може продовжувати участь у розгляді справи, чи взяти участь у конкретному судовому засіданні.

В сукупності вищевикладеного, враховуючи те, що позивач, в силу приписів ст. 74 ЦПК України, належним чином була повідомлена про місце та час судових засідань, проте не з'явилась, про поважність причин неявки суд не повідомила, при цьому суду попередньо надано заяву про розгляду справи без участі позивача, а відтак відсутності правові підстави для застосування ч.1 ст.169 ЦПК України та відкладення розгляду справи, також те, що відповідно до присів ст. 157 ЦПК України строк розгляду справи на дату винесення рішення закінчився, а судом використано всі можливі способи отримання доказів та вчинені всі необхідні процесуальні дії необхідні для розгляду справи по суті, в тому числі щодо забезпечення участі у справі позивача та її представників, а також думку учасників судового розгляду, суд вважає за необхідне, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, принципів диспозитивності, змагальності, об'єктивності, всебічності, та необхідності дотримання як прав позивача так і прав відповідача, розглядати справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Представник відповідача Захарівської селищної ради Одеської області Колесник Г.М. у судовому засіданні позов не визнала проти його задоволення заперечувала та зазначила, що у зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_3 не зверталась до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно померлої ОСОБА_5 та нотаріусом не виносилася постанова про відмову у видачі їй такого свідоцтва, а відтак відсутні підстави для визнання права власності в судовому порядку. Крім того, зазначила, що на даний час селищна рада не претендує на вказане спадкове майно.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однією із засад судочинства, регламентованих ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 статті 60 визначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_4, в с. Стоянове Фрунзівського району Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 (а.с. 66).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входять житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0,2500 га - для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і площею 0,0237 га - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за тією ж адресою, що й житловий будинок.

Даний житловий будинок належав померлій на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 12 листопада 2008 року, яке було видане Виконавчим комітетом Фрунзівської селищною ради, в свою чергу право на земельні ділянки покійна отримала згідно рішень № 1368-VI та № 1386-VI від 16 вересня 2015 року Фрунзівської селищної ради Фрунзівського району Одеської області, згідно з якими були розроблені проекти землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок та здійснена подальша їх державна реєстрація (а.с. 16, 17, 20).

Позивач у своїй заяві зазначає, що зі спадкоємців за законом першої черги після смерті ОСОБА_5, що їй відомі є її донька ОСОБА_6, яка на момент смерті матері разом з нею не проживала, із заявами про прийняття її спадщини до нотаріальної контори не зверталася. Інші спадкоємці за законом 1-4 черги відсутні. Вказує, що на момент смерті спадкодавця вона проживала разом з нею в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та за час спільного проживання доглядала за ОСОБА_5 і створювала всі необхідні умови для її життя.

Позивач вказує на те, що вона прийняла спадщину ОСОБА_5, оскільки на час смерті постійно проживала з покійною. При цьому, ОСОБА_3 зазначає те, що вона після смерті спадкодавця, 15 грудня 2016 року звернулася до Захарівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 49), на підтвердження факту звернення надавши копію товарної накладної № 2169210 служби експрес доставки «Меркурій» про відправлення на адресу Захарівської нотаріальної контори вище зазначеної заяви (а.с.50). Вказує, що наразі ніякої відповіді на її адресу з нотаріальної контори не надійшло.

16 лютого 2016 року на виконання вимог ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області від 09 лютого 2017 року, за вихідним номером 107/01-16 від 16 лютого 2016 року із Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області на адресу суду надійшла належним чином завірена копія матеріалів спадкової справи № 82/2016 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (а.с. 58-116).

З матеріалів зазначеної справи вбачається, що до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (а.с. 64, 65) дійсно зверталися спадкоємці померлої, але це були її діти ОСОБА_6 та ОСОБА_9, які в подальшому отримали свідоцтва на спадщину за заповітом на земельні ділянки площею 6,1473 га та 6,2597 га відповідно, з призначенням ділянок - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 110, 113). Жодних інших заяв про прийняття спадщини після смерті померлої від будь-яких інших осіб, в тому числі і щодо спадщина у вигляді житлового будинку та земельних ділянок площею 0,2500 га - для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0237 га - для ведення особистого селянського господарства в матеріалах справи не міститься. В матеріалах справи також відсутні й постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в тому числі і про відмову ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину.

В подальшому на виконання вимог ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області від 23 березня 2017 року, за вихідним номером 233/01-16 від 30 березня 2017 року із Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області на адресу суду надійшла додаткова інформація про те, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, не зверталась. Будь-які документи до матеріалів спадкової справи № 82/2016 з часу надання останньої інформації не надавалися (а.с. 153).

Таким чином, твердження позивача щодо її звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються належними доказами, а саме матеріалами спадкової справи.

Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що судам слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, ЗУ «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування».

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім того, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних про спадкування» також роз'яснено, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що у позивача відсутні перешкоди для оформлення своїх спадкових прав у нотаріальному порядку, наявні всі умови для одержання свідоцтва про право на спадщину, її право ніким не оспорюється та не порушується.

Отже, аналізуючи вище наведені норми права, матеріали справи, з урахуванням тієї обставини, що державним нотаріусом не виносилася постанова про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до висновку, що остання передчасно звернулась до суду з даним позовом, адже, в розумінні ст. 3 ЦПК України, її права ніким не порушено у зв'язку з чим суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем, слід залишити без відшкодування.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 174, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Захарівської селищної ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Фрунзівський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: