Справа № 404/4231/16-ц
Номер провадження 2-о/404/76/17
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

у складі: головуючого-судді Павелко І.Л.

з секретарем Клоченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи Міністрество соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, який має юридичне значення ,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що її чоловік ОСОБА_4 , загинув при виконанні обов`язку військової служби 02 травня 2014 року на території Донецької області біля с.Карпівка, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В судовому засіданні представники заявника заяву підтримав, посилаючись на обставини, викладені в ній, просив її задовольнити.

Заінтересована особа - представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином.

Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав.

Заявниця одружилась 09.02.2002 року з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем с. Мошни, Черкаського району, Черкаської області, від шлюбу з яким народилося двоє дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, в результаті чого 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".

Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки", однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою.

Як підсумок, Україною, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади. 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" № 337-VIII від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20.04.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року № 145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі".

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України .

Згідно з частиною другою статті 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

В результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи "Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб" №2028 від 27 січня 2015 року (http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=21480&lang=en).

ОСОБА_4 , був призваний на військову службу 26 липня 1996 року Чернігівським міським військовим комісаріатом Чернігівської області. В подальшому став начальником штабу - першим заступником командира вертолітної ескадрильї 16 окремої бригади армійської авіації 8 армійського корпусу військової частини польова пошта НОМЕР_1 . При цьому, в період з 13.04.2014 року по 14.04.2014 року та з 21.04.2014 року по 02.05.2014 року він безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
Згідно розпорядження Керівника регіонального координаційною центру при Службі безпеки України в Донецькій області від 01.05.2014 року № 306/ов/634, пара вертольотів МІ-24 бортовий № 40 та бортовий № НОМЕР_2 авіаційної групи військової частини польова пошта НОМЕР_1 02.05.2014 року виконала переліт в район пункту Слов`янськ, Донецької області, для здійснення військово-бойових завдань. При виконанні польового завдання вертоліт МІ-24 бортовий № 40 був збитий проросійськими бойовиками з застосуванням переносних зенітно-ракетних комплексів. Лише одному з членів екіпажу, капітану ОСОБА_5 , вдалося аварійно покинути вертоліт.

Для проведення пошуково-рятувальної операції терміново був піднятий вертоліт МІ-8 бортовий № 61 з медичними працівниками на борту, який, здійснюючи посадку в районі падіння вертольоту МІ-24 борговий № 40, був теж обстріляний бойовиками зі стрілецької зброї та зазнав значних пошкоджень. В результаті обстрілу вертольоту було поранено медичного працівника. Тож враховуючи небезпеку загибелі особового складу та відсутність сил наземного прикриття, екіпаж вертольоту МІ-8, здійснив переліт на майданчик Ізюм.

На виконання завдання постійної повітряної підтримки наземних підрозділів та ведення повітряної розвідки, 02.05.2014 року о 04 год. 40 хв. з аеродрому Чугуїв в напрямку Слов`янського району, Донецької області, виконали зліт вертольоти МІ-24 бортовий № НОМЕР_3 та бортовий № НОМЕР_4 . Командиром екіпажу бортового № 02 був старший льотчик вертолітної ланки вертолітної ескадрильї майор ОСОБА_6 , а майор ОСОБА_7 , командир вертолітної ланки вертолітної ескадрильї, був командиром екіпажу бортового № 09. Серед екіпажу останнього перебував майор ОСОБА_4 - начальник штабу - перший заступник командира вертолітної ескадрильї.

02 травня 2014 року о 05 год. 30 хв. ранку командир екіпажу майор ОСОБА_7 отримав по радіостанції завдання забрати поранених із числа наземних українських військових підрозділів поблизу с. Маяки, Слов`янського району, Донецької області. Не зважаючи на існуючий ризик бути знищеним засобами диверсійних груп проросійських бойовиків, під час польоту по виконанню бойового завдання по перевезенню військ та спецтехніки над населеним пунктом Карпівка, Слов`янскього району, Донецької області, вертоліт МІ-24 бортовий № НОМЕР_4 , до складу екіпажу якого входив майор ОСОБА_4 , був обстріляний з протитанкового переносного керованого комплексу та вибухнув в повітрі. ОСОБА_4 загинув на місці події.

Через дві години після падіння вертольотів, військовослужбовцями одного з підрозділів серед уламків було знайдено два тіла загиблих членів екіпажу. Також при огляді місць падіння вертольотів було виявлено згорівші залишки боєкомплекту, які здетонували при пожежі та були розкидані в радіусі 250 метрів від місця події, елементи особистої зброї майора ОСОБА_4 та жетон військовослужбовця Збройних сил України за номером НОМЕР_5 , який теж належав майору ОСОБА_4

03 травня 2014 року з місця знищення даної військової авіатехніки було вилучено залишки тіл військовослужбовців і доставлено до моргу Харківської обласної клінічної лікарні для встановлення причини смерті.

13 та 16 травня 2014 року Слідчим відділом Управління в Науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області було призначено молекулярно-генетичні експертизи. Відповідно до висновку експертизи від 17.05.2014 року № 156 було встановлено, що одне із знайдених тіл є трупом військовослужбовця ОСОБА_4 ..

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 1317-ДМ/14 від 02.06.2014 року, виданим комунальним закладом охорони здоров`я Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи, витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 1575 від 12.06.2014 року, витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленні причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 287 від 13.06.2014 року та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 06.06.2014 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бродівського районного управління юстиції у Львівській області, отримана під час бойових дій в зоні антитерористичної операції несумісна з життям сукупна тупа травма тіла майора ОСОБА_4 , послужила причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .

20.05.2014 року Указом Президента України від 19.05.2014 року № 480/2014 ОСОБА_4 посмертно нагороджено черговим військовим званням «підполковник» за участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та за проявлені під час цього героїзм, самовідданість та мужність.

20.06.2014 року Указом Президента України № 543/2014 ОСОБА_4 посмертно нагороджено орденом Богдана Хмельницького III ступеня за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі та незламність духу.

Отже, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, чоловік позивачки загинув поблизу с.Карпівка 02.05.2014 року.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України дружина ОСОБА_1 загиблого чоловіка ОСОБА_4 та їхні неповнолітні діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом щодо чоловіка та батька відповідно.

За правилом ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Встановлення юридичного факту, що загибель ОСОБА_4 , яка сталася при виконанні обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, буде породжувати юридичні наслідки виникнення права на справедливу компенсацію з Держави - агресора - Російської Федерації.

Звернення ОСОБА_1 в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі її чоловіка про виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 02.05.2014 року на території Донецької області біля с. Карпівка, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено в першу чергу тим, що заявник мав на меті визначення статусу ОСОБА_4 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.

Як наслідок, позивачці та її неповнолітнім дітям заподіяно насамперед моральну, а також і матеріальну шкоду, через що ОСОБА_1 має намір отримати її відшкодування від держави-агресора - Російської Федерації. Оскільки до компетенції відповідних виконавчих органів публічної влади не віднесено встановлення причин загибелі громадян при виконанні обов`язку військової служби в зоні бойових дій з країною агресором - Російською Федерацією, заявник вважає звернення до суду щодо встановлення такого юридичного факту єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичних фактів, що мають значення для охорони її прав та інтересів.

Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

На підставі ст. 8 Конституції України, ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, керуючись ст. 212, 213, 214, 234, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заінтересовані особи Міністрество соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, який має юридичне значення задовольнити повністю.

Встановити факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при виконанні обов`язку військової служби 02 травня 2014 року на території Донецької області, біля с. Карпівка, Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Кіровський районний суд міста Кіровограда протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда