Справа № 464/5692/17
пр.№ 2/464/1547/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.12.2017

Сихівський районний суд м. Львова в складі :

головуючого-судді Мички Б.Р.

за участю секретаря судового засідання Янишин М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача ОСОБА_2 аліменти на її користь в твердій грошовій сумі в розмірі 812 грн. щомісячно. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27 березня 1982 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3, її матірю, та ОСОБА_2, її вітчимом. Рішенням Червоноармійської районної ради народних депутатів м.Львова Львівської області від 17 жовтня 1989 року № 696 на підставі заяви ОСОБА_2 йому дозволено удочерити її, записавши останнього батьком. На підставі цього рішення було видано свідоцтво про народження серії ІV-СГ № 439350 від 22 листопада 1989 року, згідно з яким її батьком є ОСОБА_2, а матірю є ОСОБА_3 У 2010 році батько ОСОБА_2 пішов від них, жодних контактів із сімєю не підтримував, допомоги не надавав. 08 лютого 2013 року за позовом останнього Личаківським районним судом було розірвано шлюб між її матірю та батьком. Вказує, що вона є з дитинства особою з першою групою інвалідністі, яка встановлена безтерміново, та потребує постійного стороннього догляду. У зв'язку із тим, що законом передбачений обовязок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а вона таку потребує, просить позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судові засідання не зявилась; її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, вимоги такої підтримав у повному обсязі та просить такі задовольнити. Додатково надав суду письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи у порядку передбаченому ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, через оголошення в газеті «Львівська пошта». Представник відповідача адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в письмових запереченнях ОСОБА_2, долучених до матеріалів справи. Позовні вимоги останні заперечили у повному обсязі, просять у задоволенні таких відмовити. В обґрунтування заперечень покликаються на те, що відповідач після розірвання шлюбу із матірю позивача, все спільно нажите нерухоме майно, а саме квартиру та декілька земельних ділянок, залишив останнім та спільним дітям, народжених під час подружнього життя із ОСОБА_3, та не претендував на таке. Вказують, що відповідач є особою пенсійного віку, ним подано документи на оформлення пенсії, з огляду на це він не має змоги допомагати своїй дочці, хоча б за інших фінансових можливостей з радістю не відмовив у такому їй. Крім цього, наголошують, що донька відповідача ОСОБА_1 перебуває у шлюбі, а тому первинний обовязок щодо утримання останньої покладено на її чоловіка, як на особу, що спільно з нею проживає та повязана з нею спільним побутом. Також зазначили, що позивач, як особа з інвалідністю першої групи, отримує пенсію. Докази, що свідчать про потребу останньої у додатковій матеріальній допомозі, що відповідно покладало б обовязок на відповідача утримувати її та давало суду підстави для задоволення вказаних позовних вимог, вважають, у матеріалах справи відсутні. А тому, виходячи з того, що позовною заявою та доказами, які наявні в матеріалах справи, не доведено та необґрунтовано потреби надання матеріальної допомоги позивачу, та й у відповідача не має такої змоги, зважаючи на його пенсійний вік та матеріальне становище, просять у позові відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову потрібно відмовити з наступних підстав.

Згідно зі статтями 3, 4, 11 Цивільно процесуального кодексу України кожна особа має право у визначеному порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які суд захищає у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є особою з першою «А» групою інвалідності (причина інвалідності з дитинства, інвалідність встановлена - безтерміново), що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 679630. Рішенням Червоноармійської районної ради народних депутатів м.Львова Львівської області від 17 жовтня 1989 року № 696 на підставі заяви відповідача ОСОБА_2 йому дозволено удочерити позивача, записавши його батьком останньої. На підставі цього рішення було видано свідоцтво про народження серії ІV-СГ № 439350 від 22 листопада 1989 року, згідно з яким батьками позивача є: відповідач - батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3. Шлюб між останніми було розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 08.02.2013. 25.01.1995 зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом серії І-СГ № 263176.

Відповідно до ст.198 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Таким чином, відповідно до правил даної статті, батьки продовжують бути зобовязаними утримувати свою дитину після досягнення нею повноліття за наявності у сукупності таких обставин:

- дочка або син є непрацездатними. Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у звязку з втратою годувальника відповідно до закону. Важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров'я, тобто наявність у дитини статусу інваліда. Інвалідом визнається особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав (ст.1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). Подібне визначення інваліда міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина;

- непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги. Під потребою матеріальної допомоги розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги пенсій та допомоги у зв'язку з інвалідністю;

- наявність у батьків можливості надати таку допомогу. Батьки не будуть зобов'язані утримувати повнолітню дитину, якщо вони самі є непрацездатними та потребують допомоги або якщо їхній заробіток не дозволяє їм здійснювати утримання.

Згідно ч.3 ст.10, ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник зазначають про відсутність у батька позивача можливості сплачувати аліменти на утримання останньої, оскільки такий не працює, не отримує жодних доходів, є особою пенсійного віку та ним лише подано документи на оформлення пенсії. З огляду на викладене, враховуючи, що однією із обов'язкових умов, як вказувалось вище, за яких можливе покладення на батьків обов'язку по утриманню повнолітньої непрацездатної дитини, є їх спроможність надавати таку допомогу, суд вважає, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач спроможний станом на час звернення до суду ОСОБА_1 із вказаним позовом надавати матеріальну допомогу на утримання останньої.

Судом досліджені всі докази, надані сторонами та їхніми представниками, однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б у своїй сукупності давали суду підстави, у розумінні ст.198 Сімейного кодексу України, зобовязати відповідача ОСОБА_2, як батька, утримувати свою непрацездатну дитину - позивача ОСОБА_1, після досягнення нею повноліття.

А тому, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, щодо відмови в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на її утримання, оскільки останньою та її представником не доведено належними та допустимими доказами наявність сукупності обставин, що дають суду підстави застосувати до даних правовідносин ст.198 Сімейного кодексу України. Сама потреба повнолітньої непрацездатної дитини в матеріальній допомозі, без встановлення можливості батьків надавати таку допомогу, не може бути підставою для задоволення позову.

Разом із цим, відмовляючи ОСОБА_1 у позові про стягнення аліментів на її утримання, як повнолітньої непрацездатної дитини, суд звертає увагу, що таке не позбавляє права відповідача ОСОБА_2, як батька останньої, надавати кошти на її утримання з власної ініціативи та на власний розсуд по мірі своєї можливості у разі необхідності позивачем такого. Крім цього, позивач вправі предявити вимоги до відповідача, як свого батька, про її утримання, як повнолітньої непрацездатної дитини, у разі наявності у останнього такої можливості.

На підставі ст.ст. 198, 200 Сімейного кодексу України та керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 60, 74, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання такої рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Б.Р. Мичка