Номер провадження: 22-ц/785/5079/17
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Берег» про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

03 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, який було уточнено, до ПП «Берег» про визнання права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 116,7 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1, літ. «3», яке належить на праві власності ПП «Берег».

Мотивуючи свої вимоги тим, що 01 травня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір поворотної фінансової допомоги №1/ОД, відповідно до умов якого відповідачем була отримана від позивача допомога в розмірі 2 000 000 гривень для проведення реставрації будівлі «Будинок військового одягу», розташованого в АДРЕСА_1, зі строком повернення, протягом 30 днів після закінчення будівельних робіт. Однак до теперішнього часу відповідач надану фінансову допомогу не повернув, хоча будівельні роботи ним закінчено, чим порушив взяті на себе зобов'язання.

В зв'язку з відсутністю коштів, за усною домовленістю, відповідач зобов'язався передати позивачу у власність в якості сплати боргу нежитлове приміщення загальною площею 120 кв.м.. У зв'язку з чим позивач звернулася до відповідача з вимогою в рахунок списання наявної заборгованості передати їй у власність вище вказаний об'єкт нерухомого майна в цілому, але через відмову відповідача ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом, який просила задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року позовну заяву задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Концерн «Військторгсервіс» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач по справі ОСОБА_3 не з'явилась, однак про розгляд справи вона сповіщалась неодноразово належним чином та завчасно. Судові повістки неодноразово направлялись їй на адресу, що наявна у матеріалах справи та яка є адресою встановленого законом порядку місця її реєстрації. Надіслану апеляційним судом кореспонденцію позивач не отримувала.

Відповідно до положень ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Крім того, інтереси позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні представляє її довірена особа ОСОБА_4, який підтвердив, що позивач про час та місце розгляду справи була сповіщена та їй відомо про зміст апеляційної скарги.

Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України її неявка до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що під час здійснення сторонами договору №3/СД про спільну діяльність (простого товариства) від 01 червня 2007 року, укладеного між Держаним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування» та Приватним підприємством «Берег», предметом та ціллю якого було проведення капітального ремонту будівлі «Будинок військового одягу», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, було створено нежитлове приміщення площею 116,7 кв.м., яке в подальшому було оформлено у приватну власність за ПП «Берег».

В апеляційній скарзі Концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеського управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» стверджує, що Концерн є правонаступником Держаного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», діяльність якого згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань була припинена 06 березня 2009 року (а.с. 93).

Будівля «Будинок військового одягу», розташований за адресою: АДРЕСА_1, належить Державі в особі Міністерства оборони України на підставі свідоцтва про право власності на нежилі будівлі та споруди Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування» від 17.12.2002 року №023181.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеського управління військової торгівлі» і він має право на апеляційне оскарження цього рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.05.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір поворотної фінансової допомоги №1/ОД, відповідно до якого відповідачем була отримана від позивача матеріальна допомога в розмірі 2 000 000 гривень для проведення реставрації будівлі «Будинок військового одягу», розташованого в АДРЕСА_1, зі строком повернення, протягом 30 днів після закінчення будівельних робіт (а.с. 19-20).

01 червня 2007 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування» з однієї сторони, та Приватним підприємством «Берег» з другої сторони було укладено Договір №3/СД про спільну діяльність (простого товариства) - а.с. 9-17.

Згідно п.1.1. вищевказаного Договору сторони, з метою проведення капітального ремонту будівлі «Будинок військового одягу», розташованої в АДРЕСА_1, який належить Державному підприємству, збереження його як пам'ятника архітектури, згідно технічному висновку від 14.03.2007 року, виданого Одеською державною академією будівництва та архітектури, і організації на його площах швейного виробництва і офісних приміщень як джерела отримання додаткового прибутку (після завершення капітальних робіт) зобов'язуються, шляхом об'єднання своїх зусиль і майна, яке належить Сторонам на відповідних правових підставах в порядку і на умовах, викладених у даному Договорі, спільно діяти (без створення юридичної особи) для досягнення спільної господарської мети, а саме здійснення капітального ремонту об'єкта, який є 2-х поверховим будинком, загальною площею 1717 кв.м., в тому числі 503,9 кв.м. підвального приміщення.

Відповідачем, за адресою АДРЕСА_1, в результаті проведеної реконструкції відповідно до Договору №3/СД про сумісну діяльність від 01.06.2007 року було збудовано три об'єкти нерухомості, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 94,6 кв.м., нежитлове приміщення загальною площею 116,7 кв.м. та нежитлове приміщення загальною площею 149,2 кв.м.

Приватним підприємством «Берег» отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 149,2 кв.м..

Відповідно до Додаткової угоди від 01.07.2008 року до Договору №3/СД про спільну діяльність від 01.06.2007 року Державне підприємство Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування» та Приватне підприємство «Берег» домовились, що після закінчення капітального ремонту, реконструкції і введення в експлуатацію будинку, який є предметом Договору №3/СД про спільну діяльність від 01.06.2007 року, Державне підприємство Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування» передає відповідачу у власність нежиле приміщення загальною площею 116,7 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Грошові кошти, які були надані позивачкою у 2007 році, на реконструкцію будівлі «Будинку військового одягу» за адресою: АДРЕСА_1, ПП «Берег» не повернуло.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідачем не було належним чином виконано зобов'язання з повернення наданих позивачем йому коштів, позивач має повне право витребувати в якості оплати існуючої заборгованості нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення 116,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 літ «3».

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

У статтях 28, 29 ЦПК України зазначено, що цивільну процесуальну правоздатність та цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні та юридичні особи.

Стороною можуть бути фізичні, юридичні особи, а також держава (стаття 30 ЦПК України). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору (абзац 1 частини 2 статті 35 ЦПК України).

Згідно пунктами 1-4 частини 1 статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, в порушення положень статей 10, 35, 214 ЦПК України суд першої інстанції не визначив суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, та не залучив до участі у справі Концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеського управління військової торгівлі», чим суттєво порушив його права на доступ до суду та ефективний захист в суді.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів, а також доказів, які додані до апеляційної скарги.

Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

У частинах 1, 2 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Законодавець у частині 1 статті 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а у ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, суб'єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

З цією метою суд повинен, з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб та враховувати, що предмет та підстави позову визначає лише позивач (статті 10, 11,31 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила визнати право власності на нерухоме майно. Із позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що позов заявлено нею з тих підстав, що вона надала відповідачу поворотну фінансову дорогу в розмірі 2 000 000 гривень й вправі витребувати в якості оплати існуючої заборгованості нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення 116,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 літ «3», оскільки відповідачем не було належним чином виконано зобов'язання з повернення наданих нею йому коштів (а.с. 2-4).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції послався на норми розділу І книги третьої «Право власності та інші речові права», а саме ст.ст.328, 331 ЦК України.

У статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 2 статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Однак, з матеріалів справи, зокрема, договору №1/ОД від 01 травня 2007 року про надання поворотної фінансової допомоги (а.с. 19-20), вбачається, що між сторонами у справі виникли правовідносини щодо повернення фінансової допомоги, згідно умов договору, викладених у пунктах 1.1. та 2.1., зазначено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу у розмірі 2 000 000 гривень, а позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Виникли між сторонами у справі правовідносини регулюються нормами розділу II книги п'ятої «Зобов'язальне право», а саме, статтями 1046-1049 ЦК України.

У частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 ст. 510 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зазначено у частині 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що предметом вказаного договору про надання поворотної фінансової допомоги є грошові кошти, які належать позивачці ОСОБА_3, й за цим договором у відповідача виникає зобов'язання про повернення саме грошових коштів, а не передача позивачці у власність нерухомого майна, яке не було предметом договору.

Отже, порушено право позивачки ОСОБА_3 не підлягає захисту шляхом задоволення позову про визнання за нею права власності на нерухоме майно з використання правового механізму, передбаченого ст.ст. 328, 331 ЦК України.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), колегія суддів вважає, що у випадку неповернення фінансової допомоги (позики), порушено право позивачки ОСОБА_3 підлягає захисту судом шляхом задоволення позову про стягнення боргу на підставі п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, якщо є підстави, передбачені статтями 1046, 1049 ЦК України, які дають право на примусове виконання зобов'язання в натурі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необгрунтованими й не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. п.3, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Берег» про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, однак воно може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік