______________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/241/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до ОСОБА_2, треті особи Одеська міська рада, Фонд державного майна України про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2015 року позивач звернувся з позовом, вимоги якого в подальшому було уточнено, та згідно редакції від 08.02.2017 року просить суд ухвалити рішення яким: витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розміщене за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вулиця Довга, будинок 96 на користь ОСОБА_1 підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (65051, м. Одеса, Курорт «Куяльник», ідентифікаційний код ю.о. 32416773), як субєкта права господарського відання. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, права власності на нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розміщене за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вулиця Довга, будинок 96, реєстраційний номер майна: 28067428, номер запису: 3607 в книзі: 89неж-107, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 19.08.2009 року, дата внесення запису: 19.08.2009 року. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (65051, м. Одеса, Курорт «Куяльник», ідентифікаційний код ю.о. 32416773) сплачений судовий збір у сумі 3 654 гривень.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що на теперішній час скасоване рішення суду, па підставі якого відповідач набув право власності на спірне нежитлове приміщення СТО, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - ОСОБА_3 позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Представник третьої особи Одеської міської ради у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Фонду державного майна України також у судовому засіданні просив задовольнити позов ДП «Клінічний санаторій ім.. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та надав письмові пояснення (т. 2, а.с. 92-95).

Суд, вислухавши сторін, оглянувши матеріали по справі, вважає що поданий позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Ради Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» № 2 від 28.01.1992 року було створено Одеське відділення АТ «Укрпрофоздоровниця», яке діє на повному госпрозрахунку і має у своєму підпорядкуванні оздоровниці, допоміжні господарства та інші санаторно-курортні заклади на правах дочірніх підприємств (т. 1, а.с. 21,22, 23), до складу якого увійшов Санаторій ім.. Пирогова (т. 1, а.с. 24,25).

У 1986 році ПП "Олександр" в особі директора ОСОБА_2 звернулось до Київського виконкому з проханням виділення земельної ділянки на будівництво павільону для ремонту автомобілів. Згідно цієї заявки ОСОБА_2 був наданий дозвіл на зайняття земельної ділянки під монтаж павільону на території "Комбінату промислового виробництва та служби побутових послуг м. Одеси".

Зазначене встановлено рішенням господарського суду Одеської області від 25.06.2007 року (т.1, а.с., яке є на тереішній час чинним, та доказуванню у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягає.

Крім того, вищевказаним рішенням суду встановлено, що спірний павільон, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Довга, будинок 96 був побудований відповідачем за власні кошти і ця обставина не оспорювалась ДП "Клінічний санаторій ім. Пірогова" у судовому засіданні під час розгляду справи в господарському суді (т.2, а.с.196).

Наприкінці листопада 1987 року будівництво вказаного об'єкту було завершено та передано технічну документацію у бухгалтерію "Комбінату промислового виробництва та служби побутових послуг м. Одеси".

Внаслідок розформування "Комбінату промислового виробництва та служби побутових послуг м. Одеси" у 2000 році спірний павільон передали до Підприємства 2Курорттеплоенерго" Одеського ДП ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

02 лютого 2001 року між Підприємством Куроттеплоенерго Одеського дочірнього підприємства ЗАТ Укрпрофздоровниця, в особі директора ОСОБА_5 (Орендодавцем) та Приватним підприємством Олександр в особі директора ОСОБА_2 (Орендарем) був укладений договір оренди № 17-5113179/2001-8, згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування строком на 5 років автопавільйон загальною площею 177,3 кв.м., розташований за адресою м. Одеса, вул. Довга, 96, для використання під станцію технічного обслуговування автомашин (т. 1, а.с. 148-155).

Між вищевказаними сторонами було підписано Акт прийому передачі, відповідно якого Орендодавець передав, а Орендар приймав в оренду нежитлові приміщення автопавільйону по вул. Довга, 96 загальною площею 177, 3 кв.м., вартістю 3 782 грн (т. 1, а.с. 155).

В подальшому на підставі рішенням Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» № Р2-19 від 31.10.2002 року (т. 1, а.с. 26), та рішення № 3/8 від 22 січня 2003 року загальних зборів Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (т. 1, а.с. 27) було реорганізовано філію Одеського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - Підприємство «Курорттеплоенерго» шляхом приєднання до філії Одеського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - «Клінічний санаторій ім.. Пирогова». Активи та пасиви філії Одеського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - «Підприємство «Курорттеплоенерго» передано на баланс філії Одеського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - «Клінічний санаторій ім.. Пирогова».

22 грудня 2002 року між заступником генерального директора Одеського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», директором підприємства «Курорттеплоенерго», головним бухгалтером підприємства з однієї сторони та директором санаторія ім.. Пирогова, головним бухгалтером санаторію з другої сторони, керуючись наказом № 107 від 02.12.2002 року Одеського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», було підписано Акт прийому передачі, відповідно до якого було передано з балансу підприємства «Курорттеплоенерго» на баланс санаторія ім. Пирогова СТО 1 по вул. Довгій, 96 (т. 1, а.с. 28).

Представник позивача у судовому засіданні посилався на вказаний акт як на підставу своїх вимог, вказуючи на те, що ще з 2002 році ОСОБА_2 визнавав право санаторія на спірну будівлю, будучи її орендарем. Однак, запреречуючи проти зазначеного, представником відповідача було надано висновок Київської незалежної судово-експертної установи від 06.07.2015 року, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 на вказаному акту виконані іншою особою.

Крім того, суд бере до уваги, що жодних доказів отримання орендної плати від ОСОБА_2 представником позивача надано не було.

Відповідно до акту від 10 квітня 2003 року та додатків до нього автопавільйон був переданий на баланс без права прийняття рішення про відчуження ДП "Клінічний санаторій ім. Пирогова" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (т. 1 а.с.29).

20 жовтня 2003 року директор ПП Олександр ОСОБА_2 звернулася до директора ДП Клінічний санаторій ім. Пірогова - ОСОБА_5, з заявою про тимчасове припинення дії Договору оренди № 17-5113179/2001-8 від 01.02.2001 р. та з проханням не нараховувати орендну плату з 01.11.2003 р. у звязку з тим, що підприємство не може надати технічний паспорт та свідоцтво про право власності для перезаключення Договору на користування електроенергією, а тому з 20 жовтня відключено від мережі енергопостачання, що перешкоджає роботі підприємства (т. 1, а.с. 157).

01 листопада 2003 року між Орендодавцем - ДП «Клінічний санаторій ім.. Пирогова» «Укрпрофоздровниця» в особі директора ОСОБА_5 та Орендарем ПП «Олександр» в особі директора ОСОБА_2 було складено акт про приймання-передачі з оренди нежитлових приміщень загальною площею 177,3 кв.м., які розташовані за адресою м. Одеса, вул.. Довга, 96 (т. 1, а.с. 156).

Та після закінчення стоку договору оренди ПП «Олександр» й надалі продовжувало користуватись приміщенням автопавільйону по вул. Довга, 96 загальною площею 177, 3 кв.м..

У звязку з чим, у лютому 2006 року ОСОБА_6 підприємство «Клінічний санаторій ім.. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ПП «Олександр» в особі директора ОСОБА_2 про визнання розірваним договору оренди 17-5113179/2001-8 від 01.02.2001 року та виселення останніх з СТО Справа № 17-30/22-06-1026 неодноразово розглядалась судами України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 25.06.2007 року договір оренди від 01.02.2001 року був визнаний недійсним у зв`язку з тим, що жодного правовстановчого документу, який підтверджував би право власності на спірний павільон Клінічний санаторій суду не надав, а перебування майна на балансі підприємства не є безспірною ознакою права власності останнього.

Згодом, у березні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Довга, 96.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси (справа № 2-3077/08) від 10.04.2008 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання права власності було задоволено в повному обсязі.

На підставі вищевказаного рішення суду було прийнято рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, права власності на нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розміщене за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вулиця Довга, будинок 96, реєстраційний номер майна: 28067428, номер запису: 3607 в книзі: 89неж-107, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 19.08.2009 року, дата внесення запису: 19.08.2009 року (т. 1, а.с. 16-20).

07 липня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 було посвідчено Договір оренди землі, що був укладений між Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради (Орендодавець) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 241-246).

Відповідно до п. 1.1.даного Договору, Орендодавець на підставі Закону України «Про оренду землі» № 161-ХІV від 06.10.1998 року та рішення Одеської міської ради № 611-VІ від 08.04.2011 року передає, а Орендар приймає у строкове, платне користування земельну ділянку площею 0,0275 га, що знаходиться за адресою м. Одеса, вулиця Довга, 96, для експлуатації та обслуговування нежилого приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, згідно з планом земельної ділянки, який є невідємною частиною договору.

В пункті 3.1. сторони домовились, що договір укладено терміном на 5 років, з дати прийняття рішення Одеської міської ради від 08.04.2011 року № 611-VІ, до початку реєстрації планувальних рішень району, для експлуатації та обслуговування нежилого приміщення станції технічного обслуговування автомобілів.

Проте, рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеській області від 07.11.2014 року було задоволено частково апеляційні скарги ОСОБА_1 підприємства «Клінічний санаторій ім.. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздровниця» та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2008 року було скасовано, і ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_7 про визнання права власності на нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів відмовлено (т. 1, а.с. 8-14).

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2014 було відмовлено (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

У ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право володіння

Частина перша статті 397 ЦК України визначає, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе

Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ст. 398 ЦК України)

Згідно із ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як передбачено положеннями ст. 400 Цивільного кодексу України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

У п. 19, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Також слід зазначити, що віндикаційними позовами захищається правомочність володіння, що належить власникові або іншій особі, яка отримала право володіння річчю на законній підставі (у тому числі на підставі договору, який не визнано недійсним). Отже, віндикаційний позов може пред'явити власник, суб'єкт іншого речового права.

Позивач ОСОБА_6 підприємство «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» згідно п. 3.11 Статуту володіє й користується майном, що передано йому Товариством у господарське та оперативне відання, відповідно до мети своєї діяльності з обмеженням дій Підприємства щодо відчуження, міни, застави позики, оренди нерухомого майна, транспортних засобів, інших основних фондів Підприємства, отримання кредиту, укладання договорів про спільну інвестиційну діяльність, що здійснюються органами управління Товариства відповідно до Статуту Товариства і Статуту Підприємства, та норм законодавства України (т. 1, а.с. 41-53).

У відповідності до ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України..

Частиною 1 ст. 134 ГК України передбачено, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Стаття 136 ГК України регулює, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами . Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Згідно ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Разом з тим у відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розміщене за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вулиця Довга, будинок 96, натомість як встановлено вище, в 2001 році відповідачу було передано нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 177,3 кв.м., які й належать позивачу на праві господарського відання.

Отже судом не встановлено, а позивачем не доведено в судовому засіданні викладені в позовній заяві обставини, а саме: належності ДП «Клінічний санаторій ім. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розміщене за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вулиця Довга, будинок 96, що в свою чергу унеможливлює задоволення даного позову.

Що стосується вимог позивача про скасування рішення державної реєстрації, суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від по справі № 2-3077/08 від 10.04.2008 року, було прийнято рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, права власності на нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розміщене за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вулиця Довга, будинок 96, реєстраційний номер майна: 28067428, номер запису: 3607 в книзі: 89неж-107, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 19.08.2009 року, дата внесення запису: 19.08.2009 року.

Однак, у звязку з скасуванням рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2008 року, Одеським міським управлінням юстиції було прийнято рішення № 18703519 від 19.01.2015 року про скасування державної реєстрації від 19.08.2009 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м., що розміщене за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вулиця Довга, будинок 96.

Проте постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/3955/16 від 31 січня 2017 року було визнано протиправним та скасовано рішення № 18703519 від 19.01.2015 року.

Підставою задоволення адміністративного позову став висновок суду про те, що Головне територіальне управління юстиції в Одеській області не мало права скасовувати реєстрацію вказаного права власності ОСОБА_2 за відсутності судового рішення про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_2, що є предметом розгляду судової справи № 520/12197/15-ц (т. 2, а.с. 123-125).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому вказані позовні вимоги, якщо вони заявлені у позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з підпунктом 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтями 11, 33, 36, 119 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В справах за позовами про скасування державної реєстрації відповідачем повинен бути орган, який на підставі вимог закону вносить запис про скасування державної реєстрації прав.

Вказана вимога про скасування державної реєстрації не може бути заявлена до відповідача у даній справі (фізична особа), оскільки він не є повноважною особою щодо вчинення відповідних дій.

Отже, позивач помилився щодо обов'язку відповідача поновити його порушене право шляхом скасування державної реєстрації.

Оскільки до участі у справі належного відповідача - реєстраційну службу - не залучено, тому вимога про скасування державної реєстрації до відповідача (фізичної особи) суперечить нормам закону, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності задоволенню не підлягають, через їх недоведеність.

При вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 13, 317, 319, 387, 395, 396, 397 Цивільного кодексу України, статтями 133, 134, 136, 137 Господарського кодексу України,статтями 10, 11, 13, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до ОСОБА_2, треті особи Одеська міська рада, Фонд державного майна України про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.