Справа № 127/8882/15-ц
Провадження № 2/127/184/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2017 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів м. Вінниці цивільну справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору МП «Техно-резерв» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

20.04.2015 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, Малого підприємства «Техно - резерв» про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Позов мотивовано тим, що 20.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» з 21.12.2009 року ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 60000 доларів США, а ОСОБА_1 зобовязався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 17.11.2017 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,3% річних.

11.02.2009 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, щодо зміни кредитного договору при реструктуризації. Сторони домовились про зміну кінцевого терміну повернення кредиту за договором. Позичальник зобовязаний у повному обсязі повернути кредит в термін не пізніше 17.11.2021 року, також сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту.

11.02.2009 року між ПАТ «Укрсиббанк» ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1, сторони домовились, що строк сплати процентів з 01 по 25 число кожного місяця.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та Малим підприємством «Техно - резерв» було укладено договір поруки № 62035 від 20.11.2006 року.

Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобовязується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобовязань, що виникли з кредитного договору, відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

Станом на 09.04.2015 року заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплати процентів в розмірі 30 440, 69 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09.04.2015 року становить 715 670,82 грн. заборгованість по кредиту та процентам та 12 883, 66 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, які позивач просив солідарно стягнути з ОСОБА_1 та Малого підприємства «Техно - резерв».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2017 року закрито провадження по даній цивільній справі в частині позовних вимог ПАТ «Укрсиббанк» до малого підприємства «Техно - резерв» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

17.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічною позовною заявою до ПАТ «Укрсиббанк», за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору МП «Техно-резерв» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що згідно п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму на яку кредит може бути виданий;орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування,юридичне оформлення тощо);строк на який кредит може бути одержаний;варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії , на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Ця інформація майже в повному обсязі не була подана позивачу. Крім того зміст правочину суперечить чисельним нормам законодавства України.

Наслідком укладання вище вказаного кредитного договору стало обмеження можливості позичальника мати не заборонені законом цивільні права, а саме:виступати поручителем по зобовязанням третіх осіб, вільно укладати цивільні угоди щодо страхування, користуватися правом на захист персональної інформації, яка складає банківську таємницю, отримувати достовірну, повну та своєчасну інформацію щодо умов запропонованого кредиту.

Також безспірним є факт порушення прав і свобод, що охороняються безпосередньо Конституцією України. Зокрема, відповідно ст. 42 Конституції України, не допускається неправомірне обмеження конкуренції, а у кредитному договорі вказано, що страхуватися треба у страховій компанії, визначеній банком.

Просив суд визнати договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20.11.2006 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 недійсним.

В судове засідання представник позивача - відповідача ПАТ «Укрсиббанк» ОСОБА_2 не зявилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги первісного позову підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Вимоги зустрічного позову не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволені.

Представник відповідача - позивача ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги первинного позову не визнає, заперечує в його задоволенні, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, висновок № 01/11-16 судово економічної експертизи від 24.11.2016 року, суд прийшов до висновку, що в позові ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору МП «Техно-резерв» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору слід залишити без задоволення.

До даного висновку, суд дійшов зі слідуючих підстав.

Між сторонами виникли правовідносини в сфері договірних зобовязань, а саме з договору кредиту, що регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України.

При розгляді справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 20.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» з 21.12.2009 року ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с.5-11).

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 60000 доларів США, а ОСОБА_1 зобовязався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 17.11.2017 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,3% річних (а.с. 5-11).

11.02.2009 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, щодо зміни кредитного договору при реструктуризації. Сторони домовились про зміну кінцевого терміну повернення кредиту за договором. Позичальник зобовязаний у повному обсязі повернути кредит в термін не пізніше 17.11.2021 року, також сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту(а.с.16-19).

11.02.2009 року між ПАТ «Укрсиббанк» ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1, сторони домовились, що строк сплати процентів з 01 по 25 число кожного місяця (а.с.20-24).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та Малим підприємством «Техно - резерв» було укладено договір поруки № 62035 від 20.11.2006 року (а.с.25-26).

Норми ст.ст. 509, 623 625 ЦК України зазначають, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, і він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Також ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику (ст.1054 ЦК України).

Згідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин. Які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до вимог ст. 66 ЦПК України висновок експерта докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Мета експертизи полягає у проведенні експертом спеціального дослідження. Таке дослідження передбачає отримання таких нових фактичних даних, які досі суду не були відомі та які іншим способом встановити неможливо. Тобто експертиза спрямована на виявлення саме фактичних даних, які можуть підтвердити або спростувати факти, що мають юридичне значення. Самі по собі юридичні факти експертизою не встановлюються, оскільки право на це в процесі належить лише суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2016 року по справі було призначено комплексну судову економічну експертизу та почеркознавчу експертизу (а.с. 154).

У висновку № 01/11-16 судово економічної експертизи від 24.11.2016 року зазначено:

У бухгалтерському обліку банку, згідно даних банківської виписки, обліковується операція зарахування 20.11.2006 року на особовий рахунок позичальника кредитних коштів у розмірі 60000 доларів США, але у іншій кореспонденції бухгалтерських рахунків, ніж то зазначено у меморіальному ордері № НОМЕР_1, документі, який повинен бути підставою внесення інформації до реєстрів бухгалтерського обліку банку. Така невідповідність може свідчити що цими документами оформлені різні операції. Первинні документи заяви на видачу готівки, якими згідно вимог інструкції про касові операції в банках України, документально оформлюється видача готівки іноземної валюти фізичним особам, у тому числі позичальнику кредитних коштів по договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_2 від 20.11.2006 року, у матеріалах справи немає, додатково на дослідження на надано. За наданими на дослідження документами визначитись чи отримував позичальник кредитні кошти в сумі 60 000 доларів США, чи в іншому обсязі чи в іншій валюті, не видається за можливе. Наявність розбіжностей, невідповідностей та неоднозначностей у наданих на дослідження документах, які повинні бути тотожні, оскільки є взаємоповязаними, та не виконання клопотання у повному обсязі унеможливлює однозначне визначення суми і валюти виданого банком і отриманого позичальником кредиту.

Операція зарахування 20.11.2006 року на особовий рахунок позичальника 60 000 доларів США. оформлена банком внутрішнім розрахунковим документом меморіальним ордером № НОМЕР_1 у кориспонденції дебет рахунку НОМЕР_3 (рахунки класу 2203 «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам») і кредит рахунку 5800 ця операція обліковується у кореспонденції з рахунком НОМЕР_4 (рахунки класу «Транзитний рахунок за іншими розрахунками»). Така невідповідність у взаємоповязаних документах, які повинні бути тотожні, може свідчити що цими документами оформлені різні операції. первині документи заяви на видачу готівки, якими згідно вимог інструкції про касові операції в банках України, документально оформлюється видача готівки іноземної валюти фізичним особам, у матеріалах справи немає. Додатково на дослідження не надано. На дослідження також не надано звіт касира відділення банку за 21.11.2006 року що унеможливлює дослідити бухгалтерські проводки та номери рахунків, які були задіяні при цьому. Документальних підтверджень здійснення банком операції конвертації даної валюти у матеріалах справи немає, додатково на дослідження не надано. Тобто у звязку з невиконанням клопотання у повному обсязі дослідити документальне оформлення операцій видачі банком кредитних коштів, та конвертації валюти, не видається за можливе.

За квитанціями наявними у матеріалах справи, відслідковується, що до каси банку надходили готівкові кошти від ОСОБА_1 в погашення його кредитних зобовязань, і в національній валюті сумарно у розмірі 52 044, 41 гривень, і в іноземній валюті у розмірі 11 174, 00 доларів США, гривневий еквівалент 102 722, 20 грн. Перерахувати оплачені позичальником кошти у національній валюті у валютний еквівалент не видається за можливе, оскільки розрахунковий крос - курс банк кожного разу визначає самостійно, а методику запровадження для вирахування крос курсу на експортне дослідження не надано. У довідках розрахунках банк визначає погашення позичальником його кредитних зобовязань за кредитним договором сумарно у розмірі 73 377, 80 доларів США, з яких 31 261, 38 доларів США погашення основної суми кредиту у відсотки у розмірі 42 116. 42 доларів США. Крім цього за квитанціями на здійснення касових операцій, наявними у матеріалах справи, відслідковується оплата позичальником 960, 00 доларів США і 52 044, 41 грн., які не враховані банком у довідках розрахунках.

Заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № НОМЕР_5 від 20.11.2006 року станом на 09.04.2015 року, що задекларована банком у розмірі 30 440, 69 доларів США, з підстав докладно описаних у дослідницькій частині висновку. Документально не підтверджується. Розрахувати розмір заборгованості станом на 09.04.2015 року у звязку з наявністю, у наданих на дослідження документах, неоднозначностями що є всеохоплюючими, та у звязку з невиконанням клопотання у повному обсязі не видається за можливе (а.с.189-208).

На відміну від інших видів доказів, у процесі доказування знання, що викладені у висновку експерта, характеризуються більшою гарантією достовірності. Це обумовлено низкою об'єктивних чинників, зокрема: незаінтересованістю та об'єктивністю експерта, науковим характером відомостей, що містяться у висновку, відображенням у висновку всього шляху формування знання.

Враховуючи вище викладене, а саме: неможливість однозначного визначення суми і валюти виданої банком і отриманої ОСОБА_1; неможливість дослідження документального оформлення операцій видачі банком кредитних коштів та конвертації валюти; невраховані банком у довідках розрахунках суми у розмірі 960 доларів США і 52 044, 41 грн., однак оплачені позичальником ОСОБА_1, а також неможливість розрахувати розмір заборгованості станом на 09.04.2015 року у звязку з наявністю, у документах неоднозначностей, що є всеохоплюючими, суд приходить до переконання про наявність підстав для відмови ПАТ «Укрсиббанк» у задоволенні первісного позову.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Єерявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що висновок судів про стягнення з відповідача сум без їх обґрунтованого розрахунку (при тому, що такі суми в рази перевищують суму заборгованості) є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору МП «Техно-резерв» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору також не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу в п. 14 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Верховний суд України в Постанові Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 звернув увагу на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики (нечесна підприємницька практика включає в себе: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції: будь-яку діяльність (або бездіяльність) що вводить споживача в оману або є агресивною), є недійсними.

Позивач та його представник просять суд визнати кредитний договір недійсним посилаючись на те, що при укладанні останнього не було додержано вимог. Які встановлені ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що відповідно до положень ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Підставами для недійсності даного договору позивачем визначено укладення останнього з порушенням норм ст.ст. 11.18.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, а саме введення в оману позивача щодо надання останньому інформації про умови кредиту, не ведення переддоговірної роботи, а також щодо суперечливості порушення норм чинного законодавства при укладенні кредитного договору в т. ч. щодо відсутності у ПАТ «Укрсиббанк» ліцензій на здійснення видачі та обслуговування кредиту згідно норм ч.4 ст. 5 дикрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Однак, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір (а.с.5-11).

Підписи позивача містяться на кредитному договорі № 0 від 20.11.2006 року, а також на графіках погашення кредиту, додаткових договорах (а.с.5-24), що додатково свідчить про ознайомлення ОСОБА_1 з ними.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Таким чином, суд вважає, що при укладенні кредитного договору № 0 від 20.11.2006 року позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

При укладанні додаткових угод № 0 від 26.05.2006 року та № 0 від 26.05.2006 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 також укладалися графіки платежів, дані графіки містили всі обовязкові умови, вимоги до яких встановлені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Отже, твердження позивача щодо несправедливості положень договору є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 та його представник, пред'явивши вимогу про визнання недійсним кредитного договору, не довели наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, об'єктом захисту є порушене право чи інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного захисту. Однак, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Згідно вимог ст. 213, 214, 215 ЦПК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, визначаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може грунтуватися на припущеннях (п.11).У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон і інші нормативно-правові акти матеріального права (п. 12).

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позови не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та недоведеним, враховуючи вище викладене.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 215, 216, 617, 627, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В позові ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору МП «Техно-резерв» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Судові витрати за первинним позовом залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено сторонами до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: