Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/1156/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/778/566/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Дзярука М.П.

ОСОБА_2

суддів: Трофимової Д.А.

при секретарі Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності.

В позові зазначала, вона 22.12.2015 року діючи під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для себе умовах уклала договір дарування належної їй на праві приватної власності квартири №56 б. 24 по вул.. Чумаченко в м. Запоріжжя з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, цей договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №3004. 19.08.2015 року на неї було скоєно напад невідомою особою, яка нанесла їй тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, гематом на обличчі. 07.11.2015 року загинув її син ОСОБА_7, що ще більше погіршило її психічний стан. 22.12.2015 року разом із ОСОБА_8 позивачка підписала договір дарування квартири, хоча не читала його, не перевіряла його зміст. Взагалі наміру на дарування квартири незнайомим особам не мала. Вона продовжує користуватися квартирою, оплачує комунальні послуги, ключі від квартири та технічний паспорт не передавала відповідачам.

Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22.12.2015 року укладений між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3004, визнати за нею право власності на цю квартиру.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири №56 б. 24 по вул.. Чумаченка в м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3004. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 275,60 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачеві ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2. Вказану квартиру за нотаріально посвідченим договором від 22 грудня 2015 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Також судом встановлено, що 19.08.2015р. на позивача було скоєно напад невідомою особою, яка нанесла їй тяжкі тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, гематома на обличчі, після чого позивач почала страждати на нервові розлади. 07.11.2015р. трагічно загинув син позивачки ОСОБА_7 Позивач проживає одна. Відповідачі в будь-яких родинних відносинах з позивачем не перебувають і є по відношенню до неї сторонніми особами. Квартира, яка була предметом договору дарування, є єдиним житлом позивача.

Зазначені обставини в повній мірі підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються відповідачами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладення позивачем договору дарування сталося під впливом тяжких для неї обставин, а саме смерті сина і на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки укладенням договору дарування вона позбавила себе єдиного житла. Її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування про безоплатне передання квартири у власність, а тому відповідно до положень статті 233 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач після смерті сина перебувала в пригніченому психоемоційному стані, почувалася самотньою, оскільки залишилась одна, моральний стан був важкий.

За наведеного доводи апеляційної скарги про те, що смерть сина позивача не є тяжкою обставиною, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач сама запропонувала укласти договір дарування, що оспорюваний договір дарування є цілком правомірним, що нотаріус перед підписанням договору встановив дійсність намірів кожного з учасників правочину та розяснив правові наслідки його вчинення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.233 ЦК України. Як вже зазначалося вище, правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються саме тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів також приймає до уваги чи було укладення договору дарування спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. На відсутність наміру у ОСОБА_8 подарувати належну їй квартиру вказує і той факт, що після укладення договору дарування, позивач залишилася проживати у квартирі, в квартирі вона зареєстрована, сплачувала і сплачує комунальні послуги. Відповідачі, навпаки, не вселялися в квартиру, не виявляли себе як нові власники квартири.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що оспорюваний договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах, а тому під час укладення цього договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст 303,307,308,313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: