Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 280/1543/17
Провадження № 2-о/280/82/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2017 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області в складі :

головуючої судді - Янчук В.В. ,

при секретарі - Кумечко С.М.,

за участі представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коростишів цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року заявник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - що її вимушене переселення у грудні 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 20.09.2016 року є членом Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права". Заявник народилася 18.12.1965 р. в м. Горлівка, Донецької області, була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки від 22.12.2015 року № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції була вимушена переїхати з м. Горлівка до с. Кмитів, Коростишівського району, Житомирської області, та наразі проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, до вимушеного переселення з окупованої території Донецької області працювала на посаді бухгалтера в машинобудівному заводі «ДИКОН». Заявник разом з сином ОСОБА_3 володіє на праві спільної сумісної власності квартирою за адресою, АДРЕСА_1 м Горлівка, Донецької області.

Заявник також вказує, що в кінці лютого - на початку березня 2014 перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Вказаний факт, на думку заявника, підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади. В серпні 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганських областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації, що призвело до обстрілів житлових кварталів та об'єктів інфраструктури. Згодом м. Горлівку заполонили озброєні проросійські бойовики, які пересувались на машинах з російськими номерними знаками, а також зявилась російська важка техніка. Частина міста почала піддаватись обстрілам, проводились активні бойові дії, жителі міста впродовж 3-4 днів лишались без світла, водо -, газопостачання, не виплачувалась заробітна плата, пенсії, соціальні платежі. Належним чином не функціонували фінансові установи. Вказані вище обставини призвели до неможливості і подальшого проживання на окупованій Російською Федерацією території Донецької області, а тому в грудні 2015 року заявник вирішила покинути м. Горлівку та переїхала до с. Кмитів, Коростишівського району, Житомирської області, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку.

Просить встановити юридичний факт, що її вимушене переселення у грудні 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації нею частини території Донецької області. Встановлення даного факту необхідно для визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви-потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Заявник ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась однак від останньої надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Додатково пояснив, що отримана заявником довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Горлівка до с. Кмитів, Коростишівського району і не містить в собі зазначення причин такого переселення, оскільки орган , що видав довідку не має таких повноважень. Встановлення даного факту необхідне заявнику для визначення статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту та в подальшому отримання допомоги від міжнародних організацій.

Заінтересована особа Міністерство соціальної політики свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що маються підтвердження в матеріалах справи. Будь - яких заяв до суду не направили, а тому суд здійснює розгляд справи в їх відсутність.

Заінтересована особа Російська Федерація (адреса для листування Посольство Російської Федерації в Україні) свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що маються підтвердження в матеріалах справи. Будь - яких заяв до суду не направили, а тому суд здійснює розгляд справи в їх відсутність.

Вислухавши доводи представника заявника, дослідивши докази наявні в матеріалах справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 315 ЦПК України справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

З наведеного вище, а також з роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За приписами частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 N 8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За приписами ст. 27 Конституції України кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань.

Конституцією України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (частини перша, друга, третя статті 17).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_4 України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Відповідно до пунктів 19 та 20 частини першої статті 106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної ОСОБА_4 України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України "Про оборону України" та Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Так, у статті 1 Закону України "Про оборону України" наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про оборону України" у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його ОСОБА_4 України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ОСОБА_4 України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв'язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної ОСОБА_4 України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Верховна ОСОБА_4 України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 15 квітня 2014 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. 1 Закону зі змінами та доповненнями).

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Цим законом дано визначення «тимчасово окупована територія» - це сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Встановлено правовий режим цієї території та визначено способи захисту прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території Україна і зазначено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території (ч.1 ст. 5 вищевказаного Закону ).

Таким чином, вказаним Законом, який є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, встановлено, що з 20.02.2014 р. має місце збройна агресія Російської Федерації проти України, а тому відсутні підстави до визнання цього факту в судовому порядку.

Крім того, 14 серпня 2014 року Верховна ОСОБА_4 України, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил, констатуючи, що пріоритетами національних інтересів України є, зокрема, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами світу в інтересах України, заявляючи, що пряме або опосередковане втручання у внутрішні і зовнішні справи України під будь-яким приводом є неприпустимим, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров'ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод, прийняла Закон «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII).

У подальшому Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 27 січня 2015 року N 129-VIII затверджено Звернення Верховної ОСОБА_4 України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_5 Європи, Парламентської ОСОБА_5 НАТО, Парламентської ОСОБА_5 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_5 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна ОСОБА_5 України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність ОСОБА_5 Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також Верховна ОСОБА_5 України Постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII схвалила текст Заяви Верховної ОСОБА_5 України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламентом також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення ОСОБА_5 національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Суд також враховує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509, якою затверджений Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявнику видана довідка відповідного номеру та форми про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Довідка заявника містить інформацію про зареєстроване місце проживання, зокрема вул. Луференка,34, с. В.Кошарища, Коростишівського району, Житомирської області( т.1, а.с. 34).

Відповідно до п. 1 абз.2 вказаного Порядку довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в тому числі з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Тобто довідка заявника є документом, який виданий їй як громадянину України, яка постійно проживає на території України і переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, так як змушена була покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, і перемістилися в населений пункт (с. В.Кошарища, Кмитів, Коростишівського району, Житомирської області), на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Згідно п. 3 Порядку заява про взяття на облік містить інформацію про заявника, в тому числі й обставини, що спричинили внутрішнє переміщення відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Стаття 1 вказаного закону визначає поняття внутрішньо переміщеної особи, зокрема такою особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Суд звертає увагу заявника на те, що її твердження про те, що довідка № від 22.12.2015 року посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Горлівки Донецької області до с. В.Кошарища, Коростишівського району і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки Управління праці та соціального захисту населення не має таких повноважень, є хибним, оскільки вказана довідка видана відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та зі ст. 2 вказаного Закону вбачається, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини та громадянина.

Таким чином, вищевказана норма права чітко визначає, що переміщення осіб, на яких поширюється Закон повязане саме з фактом агресії Російської Федерації.

З системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною ОСОБА_5 України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

У даному випадку факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами ВРУ та Президента України та є загальновідомим. Обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційно оприлюднених актах уповноважених державних органів. Оскільки сам факт внутрішнього переміщення заявника згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є наслідком збройної агресії Росії проти України дана обставина є загальновідомою, отже необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку немає.

Частиною 3 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» передбачено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією (ч.6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території»).

Таким чином, зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України - право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов'язок держави захищати права громадян є, на думку суду, абсолютним як правом так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності.

До того ж, Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявник, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст. 4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже право на звернення до суду за захистом є абсолютним та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки факт збройної агресії Російською Федерацією відносно України є загальновідомим. Довідка № від 22.12.2015 року, що видана ОСОБА_2 визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини та громадянина, встановлені для осіб, переміщених з території України тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Крім того, встановлення факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України не породжує для неї жодних юридичних наслідків.

Суд керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 259, 264, 265, 268, 315-319 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року), -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча: В.В.Янчук

«22» грудня 2017 року складено повний текст судового рішення.

Суддя В.В.Янчук