УХВАЛА

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітня 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у сумі 5 760 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 14 січня 2010 року.

ОСОБА_3 належним чином не виконувала зобов'язання за вказаним договором у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 12 березня 2013 року становить 68 872 грн 37 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом - 4 847 грн 09 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом -

709 грн; заборгованість з комісії за користування кредитом - 2 266 грн 66 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання - 57 293 грн 79 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 3 255 грн 83 коп.

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») було укладено договір поруки, згідно з умовами якого розмір відповідальності поручителя - 10 тис. грн.

Позивач зазначав, що на даний час кредитна заборгованість відповідачем не погашена, вимога до поручителя залишена без задоволення.

З урахуванням зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з

ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 68 872 грн 37 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 3 200 грн та судовий збір; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 14 січня 2008 року: заборгованість за кредитом - 4 847 грн 09 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 709 грн; заборгованість з комісії за користування кредитом - 2 266 грн 66 коп.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що боржником порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, що є підставою для стягнення з нього цієї заборгованості.

Також суди дійшли висновку про те, що банк звернувся до поручителя поза межами строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому порука є припиненою.

Проте погодитись із таким висновком судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 14 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у сумі 5 760 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 14 січня 2010 року

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки, згідно з умовами якого розмір відповідальності поручителя -

10 тис. грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 12 березня 2013 року сума боргу становить 68 872 грн 37 коп. і складається із: заборгованості за кредитом - 4 847 грн. 09 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 709 грн; заборгованості з комісії за користування кредитом - 2 266 грн 66 коп.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язання - 57 293 грн 79 коп.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) - 3 255 грн 83 коп.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

ОСОБА_3 посилалась на порушення банком строку позовної давності, про застосування якого вона не мала можливості заявити у суді першої інстанції, оскільки справу судом розглянуто за її відсутності.

При цьому зазначала, що вона не була належним чином повідомлена про дату судового розгляду у суді першої інстанції.

За змістом ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України, що призвело до недотримання принципу рівності та змагальності сторін та порушення вимоги ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя, чим позбавлено відповідача подати заперечення на позовну заяву та докази, які б довели ті обставини, на які він посилався.

Крім того, п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 27 квітня 2016 року № 6-2974цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки можливості розгляду спору між ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суди не перевірили з яких підстав та як нараховується комісія за кредитним договором від 14 січня 2008 року.

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суди зазначених вище норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не врахували;

не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору; не перевірили правильність визначеного розміру заборгованості за кредитним договором, обґрунтованості нарахування комісії, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик