Номер провадження: 22-ц/785/7352/17
Номер справи місцевого суду: 509/1784/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво,-

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудовану будівлю кафе, загальною площею 96,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Портова 5 та розташована на земельній ділянці загальною площею 0,0126 га, яка належить до комунальної власності Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції, визнаючи право власності на самочинно збудовану будівлю кафе, загальною площею 96,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Портова 5, застосувавши норми ст. 376 ЦК України, з урахуванням визнання позову відповідачем, виходив з того, що права інших осіб, не порушуються, так як земельна ділянка на якій розташоване самовільно збудоване приміщення належить селищній раді та у встановленому законом порядку, у користування чи власність жодній особі не передавалась.

Однак, такий висновок суду є надуманим нічим не обґрунтованим, не відповідає обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 за рахунок власних коштів було здійснено самочинне будівництво кафе по вул. Портовій,5 в смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області.

Відповідно довідки відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями зазначено, що земельна ділянка площею 0,0126 га (згідно поданих матеріалів) у державній статистичній звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель,землекористувачами, угіддями станом на 01.01.2016 року «землі не надані у власність або постійне користування в межах населеного пункту», за угіддями - «землі комерційного та іншого використання».

Водночас, в матеріалах справи міститься копія рішення апеляційного суду Одеської області від 11.11.2015 року (а.с.8-13) з тексту якого, вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала будівля магазину загальною площею 59,6 кв.м., яка знаходиться по вул. Портова, 5 смт. Овідіополь, Овідіопольского району Одеської області, а також належить земельна ділянка загальною площею 0,1131 га, що призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно державного акту серії ЯЕ № 650419 від 19 червня 2007 року ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 0,1131 га, що призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:0036:0079, і знаходиться по вул. Портова, 5 в смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області.

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.11.2015 року встановлено, що будівля магазину загальною площею 59,6 кв.м., яка знаходиться по вул. Портова, 5 смт. Овідіополь, Овідіопольского району Одеської області, як обєкт нерухомості не існує і не експлуатується за функціональним призначенням, що було підтверджено висновком експертизи №2271 від 17.06.2015 року, була демонтована та побудовано новостворене майно кафе загальною площею 140,3 кв.м., яке є самочинним будівництвом.

Накладка земельної ділянки, зайнятої приміщенням кафе площею 170 кв.м. (з урахуванням зовнішніх огороджуючи конструкцій) і 140,3 кв.м. (площа внутрішніх приміщень) на земельну ділянку кадастровий № :02:003:0079, яка належить ОСОБА_2, складає 44 кв.м. Решта площі, яка складає 126 кв.м. (170-44) знаходиться на території Овідіопольської селищної ради (кадастровий номер відсутній).

Згідно з правилами ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідно до положень ч. ч. 4, 5 ст. 376 ЦК України, предметом доказування у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність факту порушення прав інших осіб та істотних порушень будівельних норм і правил при здійсненні самочинної забудови.

Із змісту цих норм випливає, що законом встановлена презумпція порушення права інших осіб та наявність істотних порушень будівельних норм при самочинному будівництві, які мають бути спростовані при судовому розгляді в разі визнання права власності на самочинну забудову.

Крім того, мають бути зясовані підстави відмови компетентного органу у оформленні права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості, оскільки право на захист цивільного права та право на позов відповідно до приписів ст. 15 ЦК України, виникає лише в разі його порушення.

Факт порушення права, згідно з приписами ст.60 ЦПК України, має довести особа, яка звертається з позовом.

Для зясування цих фактів суд має визначити субєктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснюється самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва.

При цьому особи, які володіють майновими правами щодо предмета позову або щодо земельної ділянки, на якій здійснюється самочинне будівництво, мають бути залучені до справи у якості відповідачів або співвідповідачів.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, постановив рішення, яким вирішено питання про права та обовязки ОСОБА_2 в той час, як останній не був залучений до участі у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному звязку з положеннями ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі обєкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Водночас, згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Земельна ділянка, на якій відповідачка збудувала самочинну будівлю, у встановленому законом порядку, відповідно до вимог ст. 26 ч.1 п.34 Закону України «Про місцеве самоврядування», а саме: на підставі рішення ОМР, у користування або у власність відповідачці не виділялась, належного дозволу та належно затвердженого проекту будівництва відповідач не отримувала.

Відповідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, проігнорувавши вимоги ч.4 ст. 174 ЦПК України та не врахувавши наведених вище вимог статей 331, 376 ЦК України, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на самовільно збудований обєкт нерухомості.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням вказаних обставин справи та вищенаведених норм права, колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М.Сегеда

ОСОБА_5