АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6468/17 Головуючий 1-ї ін-ї. ОСОБА_1
Справа №644/3156/17 Доповідач Сащенко І.С.
Категорія захист честі та гідності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати відомості, що були поширені в заяві відповідача на імя директора Департаменту охорони здоровя ХМР такими, що не відповідають дійсності і порочать її честь і гідність та зобовязати ОСОБА_4 спростувати дані відомості у письмовому вигляді на імя директора вказаного вище Департаменту. Також позивач просила стягнути з відповідача 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в направленому 05.05.2017 року листі відповідач поширила відомості, які не відповідають дійсності і порочать її честь та гідність, зокрема, що вона, нехтуючи своїми обовязками головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 18», постійно є присутньою в судових засіданнях Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень у сфері службової та професійної діяльності, при цьому здійснює тиск на свідків працівників поліклініки, змусила її подати заяву про звільнення за власним бажанням і така поведінка є несумісною з посадою головного лікаря закладу охорони здоровя. Проте, вказані відомості є неправдивими, оскільки ніякого тиску вона ні на кого не здійснює, прибувала до суду лише для допиту у якості свідка, ОСОБА_4 без будь-якого тиску добровільно та за власним бажанням звільнилась з роботи в поліклініці.

Представник позивача і позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача заперечувала проти позову з підстав його необґрунтованості.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.10.2017 року відмовлено в задоволені позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що для задоволення позову є всі підстави.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить скаргу такою, що не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що направлення листа з інформацією про порушення керівником КЗОЗ трудового законодавства директору департаменту охорони здоров'я ХМР не є поширенням недостовірної інформації, оскільки вказаний орган місцевого самоврядування має відповідний обсяг компетенції для перірки викладеної в листі інформації.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального права та дійсним обставинам справи.

Встановлено, що листом від 05.05.2017 року ОСОБА_4 довела до відома директора Департаменту охорони здоровя, що ОСОБА_2, яка працює на посаді головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 18», відвідує судові засідання з розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4, при цьому нехтує своїми службовими обовязками, як головного лікаря медичного закладу, здійснює тиск на підлеглих, які є свідками у справі, що негативно впливає на авторитет такої посади, як головний лікар, та просила вжити заходів реагування.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно Стаття 297 ЦК України передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст. 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Враховуючи характер інформації, викладеної у листі, остання не може бути розцінена як така, що містить негативну інформацію, оскільки лист містить критичні зауваження та оцінку певних фактів, а тому відсутні будь-які докази, які б доводили, що надіслання листа було мотивованими та цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача.

Крім того, зазначеною постановою ВСУ від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зокрема п. 16, розяснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказів на підтвердження того, що інформація, направлена ОСОБА_4 на адресу органу місцевого самоврядування є недостовірною, чи такою, що порушує особисті немайнові права заявниці ОСОБА_2 не надано.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують. Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді