АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.,

ГоловачоваЯ.В.,

при секретарі Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт майна Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві; стягувач: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва зі скаргою, в якій просила скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №752/16580/14-ц від 04 липня 2016 року та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 жовтня 2016 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні вимог скарги (а.с.31-33).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту, не підвідомче Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Крім того, державний виконавець позбавлений права самостійно змінювати суму боргу і матеріали справи не містить будь-яких доказів щодо такого перерахунку.

Таким чином, суд першої інстанції не правильно застосував ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», а також п.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України №2832/5 від 29 вересня 2016 року), а отже оскаржувана ухвала є незаконною, у зв'язку з чим наявні підстави для її скасування.

_______________________________________________

Справа № 752/17805/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/4418/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники ПАТ «Укрсоцбанк» та Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у їх відсутності на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_3, з'ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши письмові матеріали справи і докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи встановлено, що згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2016 року, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 52592457 з примусового виконання виконавчого листа №752/16580/14-ц від 04.07.2016 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту в розмірі 376077,42 дол. США (а.с.6-7).

Крім того, 12.10.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2, з метою збереження майна та усунення можливості його відчуження.

ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою, в якій просила скасувати вищевказані постанови.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог скарги ОСОБА_2, виходив з того, що державний виконавець здійснив заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення суду; станом на час відкриття виконавчого провадження про стягнення суми у доларовому еквіваленті, державний виконавець правильно вирахував курс долара до гривні, крім того ОСОБА_2 у своїй скарзі не ставила питання про визнання неправомірними дій останнього (а.с.31-33).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Згідно з п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України №2832/5 від 29.09.2016 року), відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими сума зобов'язання становить від шести до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Згідно ч. 7 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо в заяві стягувана зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувана зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, основними принципами діяльності органів Державної влади, їх посадових осіб є обов'язок діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Частиною п'ятою статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Відповідно до п.1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Пунктом 2 вищевказаної норми визначено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», визначені засади виконавчого провадження які не порушені державним виконавцем.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження, і виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника.

Дійсно, згідно п.2 ч.2 ст.21 Закону України «Про виконавче провадження» (в старій редакції), на Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у м. Києві покладалось виконання рішень, за якими сума зобов'язання становить від трьох до десяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Однак, у виконавчому документі до стягнення вказана сума - 376077 доларів США. Еквівалент цієї суми у гривні відображений станом на 09.01.2015 року, але станом на час відкриття виконавчого провадження про стягнення цієї суми у доларовому еквіваленті державний виконавець правильно враховував курс долара до гривні.

В Законі України «Про виконавче провадження» (в новій редакції) іншим чином регулюються питання підвідомчості, а тому дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у м. Києві на момент винесення оскаржуваних постанов відповідають вимогам законодавства.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо непідвідомчості Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту, є необґрунтованими, а тому відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, порушено їх права чи свободи.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що державний виконавець здійснив заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення суду.

ОСОБА_2, при зверненні до суду зі скаргою, не порушувала питання про визнання неправомірними дій державного виконавця.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законною та обґрунтованою.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на висновки суду першої інстанції, а тому не приймаються до уваги колегією суддів.

Таким чином, апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року - залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

Я.В.Головачов