АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звільнення з-під арешту предмета іпотеки , треті особи: Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Кам'янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Наталія Василівна, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») звернулося до суду з позовом.

Просило скасувати арешт накладений на нежитлове приміщення кафе-бару, загальною площею 80,90 кв.м., яке знаходиться по АДРЕСА_1, згідно постанови Дніпровського відділу ДВС міста Дніпродзержинськ ГТУЮ у Дніпропетровській області від 10 червня 2016 року.

Позивач посилався на те, що 14 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір.

22 травня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_4 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» був укладений договір іпотеки. Відповідно до його умов ОСОБА_4 передав в іпотеку нежитлове приміщення кафе-магазин, яке знаходиться по АДРЕСА_1.

Станом на жовтень 2016 року ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав.

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу ДВС міста Дніпродзержинська ГТУЮ у Дніпропетровській області Добридніка С.А. від 10 червня 2016 року накладено арешт на все майно ОСОБА_4, в тому числі на вказаний вище предмет іпотеки.

Арешт мана, що перебуває у заставі позивача в межах виконавчого провадження на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») порушує права ПАТ «Райффайзен банк Аваль».

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту, накладеного 10 червня 2016 року у виконавчому провадженні №51325317 головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ ГТУЮ у Дніпропетровській області Добридніком С.А. нерухоме майно - приміщення кафе-магазину, яке знаходиться по АДРЕСА_1, належний на праві власності ОСОБА_4

Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2017 року заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про перегляд вказаного вище заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що обтяження на належне майновому поручителю ОСОБА_4 нерухоме майно має вищий пріоритет над іншими обтяженнями, оскільки зареєстроване 22 травня 2007 року у Державному реєстрі Іпотек та у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Після реєстрації іпотечного обтяження спірного майна в рамках виконавчого провадження ВП №51325317, яке було відкрите 10 червня 2016 року, державним виконавцем накладено арешт на заставне (іпотечне) майно при виконанні іншого судового рішення про стягнення заборгованості.

Накладення арешту на спірне нерухоме майно унеможливлює виконання умов кредитного договору №012/05/259 від 14 травня 2007 року та договору іпотеки від 22 травня 2007 року шляхом звернення стягнення на заставлене майно і позбавляє права іпотекодержателя ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на продаж іпотечного майна в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, чим обмежуються права позивача, як іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту, оскільки у нього є переважне право (вищий пріоритет) перед наступними стягувачами на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Позивач заперечує проти звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іншого кредитора.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачені правові наслідки невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року, N 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року, № 1255-IV якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог.

Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 1 квітня 1999 року N 606-XIV, що діяв на станом на 10 червня 2016 року визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до частини 7 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок накладення арешту і вилучення майна боржника.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №012/05/259 (а.с.12-19).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором №012/05/259 від 14 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і відповідачем ОСОБА_4 22 травня 2007 року укладено договір іпотеки.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: кафе-магазин, дерево/цегла, зазначений в плані літера «А», з належною до нього вбиральнею цегла літера «Б», які знаходяться в АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності (а.с.23-27).

22 травня 2007 року нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. у зв'язку з посвідченням вказаного договору іпотеки, накладено заборону відчуження зазначеного в договорі кафе-магазину до припинення договору іпотеки, яку зареєстровано в реєстрі за №3683/137 (а.с.28).

Також вказані відомості були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №12631825 від 22 травня 2007 року та витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №12631938 від 22 травня 2007 року (а.с.29,30).

Постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ ГТУЮ у Дніпропетровській області Добридніка С.А. від 3 червня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №51325317 з виконання виконавчого листа №713/635/15-ц, виданого 8 червня 2015 року Вижницьким районним судом Чернівецької області про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів в сумі 875 144 гривень 2 копійки, 3654 гривень та 150 гривень (а.с.45-46).

Постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ ГТУЮ у Дніпропетровській області Добридніка С.А. від 10 червня 2016 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить (а.с.47-48).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що накладення арешту на спірне нерухоме майно порушує право позивача, як іпотекодержателя.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що оскаржувана постанова про накладення арешту на майно боржника в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» виконує лише забезпечувальну функцію виконання судового рішення ухваленого на його користь та не порушує права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 13 квітня 2016 року № 3-249 цс 16.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке ухвалене на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке не є іпотекодержателем спірного нерухомого майна.

Накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 22 травня 2007 року порушує права іпотекодержателя ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо забезпечення виконання умов кредитного договору.

Помилковими є доводи скарги про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 № 1404-VIII, оскільки це закон набрав чинності 5 жовтня 2016 року, тобто після винесення державним виконавцем постанови від 10 червня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий Одинак О.О.

Судді: Кулянда М.І.

Половінкіна Н.Ю.