Справа № 466/3686/15 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/738/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що банком перед укладенням кредитного договору не було повідомлено позивача про наявні форми кредитування, відмінності між ними, про орієнтовну сукупну вартість послуги з оформлення договору про надання споживчого кредиту, що призвело до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та взагалі доцільність його отримання. Вказує, що у кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, не передбачено графіку платежів, що позбавляє позивача зясувати яким чином банк розподіляє кошти на тіло кредиту та відсотки, що в свою чергу є несправедливим по відношенню до споживача. Вважає умови кредитного договору несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обовязків та погіршення прав споживача. Крім цього зазначає, що позов подано в межах строку позовної давності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 15.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1304/0908/57-05, відповідно до умов якого ВАТ «Сведбанк» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 65 000,00 дол. США на споживчі потреби на строк по 15 вересня 2018 року включно зі сплатою 13,50 % за користування кредитом.

15 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено Договір поруки.

З метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за цим Кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 15 березня 2010 року було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 217.

Між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») відступило ПАТ «Дельта банк» право вимоги за Кредитним договором № 1304/0908/57-005 від 15 вересня 2008 року.

ПАТ «Дельта банк» за договором купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року відступило право вимоги за вказаним Кредитним договором на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

Встановлено, що кредитний договір містить усі необхідні умови надання та повернення кредиту, передбачені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 11.1 кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився із усіма умовами, на яких АТ «Сведбак» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не повязані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в АТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

Із вказаного пункту вбачається, що позивач визнав, що він усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а також, що на час укладення та виконання цього договору він не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин.

З наведеного вбачається, що на момент підписання Договору про надання споживчого кредиту № 1304/0908/57-05 від 15.09.2008р. ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами кредитування, а також розумів їх значення, що підтверджується його підписом на Договорі.

Про те, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування та розумів їх значення свідчить також і те, що тривалий час позичальник виконував умови Кредитного договору. Вказане дає підстави вважати, що такі умови кредитного договору його цілком задовольняли.

Щодо посилання позивача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що укладений договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності і містить істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, слід зазначити таке.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із вказаного вбачається, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував несправедливість та дисбаланс договірних відносин, які умови договору суперечать принципу добросовісності, і яка шкода завдана позивачу.

Також безпідставними є доводи позивача про те, що його було введено в оману при укладенні кредитного договору, що є підставою недійсності кредитного договору, виходячи з такого.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови).

Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, як і не доведено сам факт обману.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або розяснити окремі положення оспорюваного кредитного договору й звернувся до суду про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки після спливу майже семи років з дня укладення договору.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: