АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 759/1933/17 Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ЦукуровоїСвітлани Сергіївни, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Служба у справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ЦукуровоїСвітлани Сергіївни, за участю третіх осіб, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 4 серпня 2015 року індексний номер 23403287 приватного нотаріуса про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект», на підставі договору іпотеки №47751 від 19.02.2007 року, укладеним між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» на забезпечення виконання кредитних зобов»язань.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що зазначеним рішенням нотаріуса на підставі указаного договору іпотеки, право вимоги за якиміпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк» відступлено ТОВ «Кей-Колект», задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації за ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартиру.

Так, на думку позивача, законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, ст.37 Закону України «Про іпотеку», не передбачало передачу права власності на іпотечне майно від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов»язання на підставі застереження в іпотечному договорі.

Така реєстрація проведена безпідставно, у зв'язку з неукладенням між сторонами як окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, так і відповідного застереження в іпотечному договорі, яким передбачено передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателя.

Також, позивач вважає, що договір факторингу від 13.02.2012 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині передачі боргу, зокрема, за Кредитним договором та договором Іпотеки укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки, відповідно до п.1 розпорядження Державної комісії з врегулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Мінюсті України від 23.04.2009 року за №373/16389 до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

1) фінансування клієнтів - суб»єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

2) …

А, оскільки, на думку позивача ОСОБА_1, він, як позичальник, не є суб»єктом господарювання, тому договір факторингу укладений з недотриманням вище зазначеного акта, яким є зазначене розпорядження Державної комісії з врегулювання ринків фінансових послуг України.

Крім того, позивач посилається на те, що право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» в порядку примусового (без згоди власника) звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження майна.

Позивач послався також на те, що спірна державна реєстрація квартири позивача за ТОВ «Кей-Колект» вчинена з недотриманням вимог ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2013 року №868, згідно яких нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об»єкт незавершеного будівництва виключно у випадках вчинення нотаріальної дії пов»язаної з переходом права власності нерухомого майна.

Однак нотаріусом ЦукуровоюСвітланою Сергіївною при вчиненні державної реєстрації спірної квартири за ТОВ «Кей-Колект» нотаріальна дія, якою б посвічувався о перехід права власності - не вчинялася.

Доводи позивача також аргументовані тим, що в порушення п.46 вище зазначеного Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, нотаріусу повинні бути надані письмова вимога про усунення порушень, та документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником такої вимоги.

Крім того, позивач зазначає, що він, як іпотекодавець, не отримував письмової вимоги кредитора про усунення порушень умов кредитного договору, виконання якого в свою чергу забезпечувалося договором іпотеки.

Позивач також зазначає, що вважає, що оскаржуваним рішенням приватного нотаріуса порушено майнові права неповнолітньої дитини, яка проживає у спірній квартирі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року позов задоволено /а.с.136-143/.

Судовим рішенням визнано дії приватного нотаріуса КМНО Цукурової Світлани Сергіївни щодо проведення 04.08.2015 року державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» - незаконними.

Судом визнано протиправним та скасоване рішення приватного нотаріуса КМНО Цукурової Світлани Сергіївни, згідно з яким 04.08.2015 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки №47751 від 19.02.2007 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», що є способом примусового звернення стягнення заставленого житла, вчинена в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також суд послався на те, що вчинена приватним нотаріусом дія щодо реєстрації права власності спірної квартири за ТОВ «Кей-Колект» не була пов»язана із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном, як того вимагає ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2013 року №868.

В поданій апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові у повному обсязі /а.с.148-167/.

Так, скаржник посилається на те, що застосування судом першої інстанції Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставним, оскільки чинним законодавством, зокрема ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. При цьому, статтею 17 цього Закону не віднесено договір іпотеки або відповідне іпотечне застереження до переліку виконавчих документів, на підставі яких здійснюється примусове виконання рішень.

В той же час, за твердженням скаржника, ні державного реєстратора, ні іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект» законом не віднесено до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення.

Скаржник вважав, що, укладаючи іпотечний договір, зокрема в частині іпотечного застереження, позивач, згідно доводів скаржника, діяв добровільно, без примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, що свідчить про відсутність підстав вважати звернення стягнення на заставлену квартиру саме в примусовому порядку.

Крім того, скаржник, спростовуючи аргументи суду першої інстанції, послався на те, що вчинена приватним нотаріусом дія щодо реєстрації права власності спірної квартири за ТОВ «Кей-Колект» не вимагає в даному випадку зв»язку із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном, як те вимагається ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2013 року №868, оскільки, на думку скаржника, нотаріус, приймаючи рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діяв як суб»єкт владних повноважень. А підставою для прийняття такого рішення було застереження в іпотечному договорі, яке згідно ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки, тобто, надає право суб»єкту владних повноважень право на прийняття відповідного рішення.

Заслухавши доповідь по справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09.02.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №0 з наступними змінами та доповненнями, згідно якого позивач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у сумі 96.117 дол.США на термін до 19.02.2028 року під 11,8% річних на залишок заборгованості/а.с.8-15/.

На забезпечення указаного кредитного договору 19.02.2007 року за №47751 між указаними сторонами укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник ОСОБА_1 заставив Банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,5 кв.м. /а.с.16-19/.

Пунктом 5 договору іпотеки сторонами обумовлене застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, як спосіб звернення стягнення на заставлену квартиру, згідно якого у разі застосування передачі Предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя, як способу задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться у п.5.1 цього Договору.

13.02.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення права вимоги відповідно до якого ПАТ «Укрсиббанк» відступив право вимоги за кредитним договором від 09.02.2007 року, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв на себе всі права та обов'язки за указаними кредитним договором та договором іпотеки /а.с. 24-30/.

На виконання п.5.1. Договору іпотеки кредитором ТОВ «Кей-Колект» 15 січня 2015 року на адресу позичальника ОСОБА_1 надіслане рекомендованою поштою повідомлення з вкладенням вимоги про усунення порушень забезпеченого іпотекою зобов'язань.

27.01.2015 року позичальником ОСОБА_1 отримане указане поштове повідомлення, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення/а.с. 71, 72/.

За змістом направленої вимоги позичальнику ОСОБА_1 необхідно було погасити заборгованість за кредитним договором у 30-денний термін у розмірі 144.084,75 дол.США, та у випадку непогашення вказаної заборгованості повідомлено, що іпотекодержателем буде звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку передбаченим ст.37 та 38 закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, чинним законодавством передбачена можливість і умови звернення стягнення на заставлене майно шляхом вчинення нотаріусами, які діють на правах державних реєстраторів, державної реєстрації прав на нерухоме майно

Здійснюючи своє право на звернення стягнення на заставлене майно, 04.08.2015 року ТОВ «Кей-Колект» на правах кредитора та іпотекодержателя, звернулося до відповідача приватного нотаріуса Цукурової Світлани Сергіївни із заявою про державну реєстрацію на своє ім»я прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,5 кв.м., яка перебуває у власності позичальника та іпотекодавця ОСОБА_1 /а.с.67/.

Того ж дня, 04.08.2015 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Цукуровою Світланою Сергіївною за результатами розгляду заяви про реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято оскаржуване рішення №23403287, яким вирішено провести за ТОВ «Кей-Колект» державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно/а.с.90/.

Задовольняючи позовні вимоги, та, скасовуючи рішення приватного нотаріуса, згідно з яким 04.08.2015 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ» «Кей-Колект» суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, правомірно керувався нормами чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, та виходив з обставин справи та спірних правовідносин, що виникли між сторонами.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано керувався Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, відповідно до ст.1 якого, протягом дії цього Закону не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами -резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об»єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

З огляду на ст.3 зазначеного Закону, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв.м. Квартира використовується як місце постійного проживання позичальника, тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і погоджується з тим, що дії приватного нотаріуса ЦукуровоїСвітлани Сергіївни щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав на спірну квартиру в порядку звернення стягнення на заставлене майно за ТОВ «Кей-Колект» відбулися з порушенням вимог чинного законодавства.

Згідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб»єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Пунктом 2.6. Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, «заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили».

Згідно п.41 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року №1141 державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, чинним законодавством передбачено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника ТОВ «Кей-Колект» про те, що у спірних правовідносинах відсутнє примусове звернення стягнення на заставлену житлову площу з посиланням на те, що, оскільки боржником добровільно підписане застереження в іпотечному договорі, тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»застосований судом безпідставно.

Між тим, колегія суддів вважає, що добровільна згода іпотекодавця на застереження в іпотечному договорі ще не означає що він погоджується з примусовим зверненням стягнення на його квартиру.

Дійшовши висновку, що рішення по суті спору ухвалене правильно, колегія суддів в той же час, вважає за правомірне виключити із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на те, що спірна державна реєстрація квартири позивача за ТОВ «Кей-Колект» вчинена з недотриманням вимог ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2013 року №868, згідно яких нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об»єкт незавершеного будівництва виключно у випадках вчинення нотаріальної дії пов»язаної з переходом права власності нерухомого майна. При цьому, на думку суду першої інстанції, оскільки нотаріусом Цукуровою Світланою Сергіївною при вчиненні державної реєстрації прав на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» нотаріальна дія, якою б посвідчувався перехід права власності не вчинялася, тому державна реєстрація вчинення з недотриманням вимог закону.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами, оскільки, згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої за результатами розгляду справи №6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частини перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно застосоване посилання, як на довід незаконного вчинення нотаріусом дії щодо державної реєстрації права власності на спірне житло за ТОВ»Кей-Колект» про те, що нотаріус не мав правових підстав вчиняти таку реєстрацію без вчинення нотаріальної дії, якою б вчинялась нотаріальна дія про посвідчення правовстановлюючого документа про перехід права власності на нерухоме майно за новим власником.

У зв»язку з цим, колегія суддів, погоджуючись з судовим рішенням по суті, в той же час дійшла висновку про зміну рішення з урахуванням виключення з мотивувальної частини цього рішення посилання на вище зазначену обставину.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст.ст.307,308,309 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Змінити рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року, виключивши із мотивувальної частини посилання на те, що державна реєстрація квартири АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» вчинена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЦукуровоюСвітланою Сергіївною від 4 серпня 2015 року індексний номер 23403287 - з порушенням вимог ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868.

В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: