АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Печерськогорайонного суду м.Києва від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсною додаткової угоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль»(далі - ПАТ«Райффайзен Банк Аваль») і просив винести рішення, яким визнати недійсною додаткову угоду №1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, укладеного сторонами, з тих підстав, що підпис від його імені на цій додатковій угоді №1 є фіктивним, оскільки виконаний іншою невідомою особою, тобто, за відсутності його волевиявлення.

Крім того, позивач зазначив, що на підставі спірної додаткової угоди була збільшена його кредитна заборгованість перед відповідачем ПАТ«Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 25.09.2015 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 11.11.2015 року у задоволенні позову відмовлено /т.1 а.с.157-159, 189-190/.

Мотивуючи свої висновки суди виходили з того, що незважаючи на те, що додаткова угода №1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року укладена без волевиявлення позивача, однак, після її укладення ця додаткова угода в подальшому була ним схвалена.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.03.2016 року рішення Печерського районного суду м.Києва від 25.09.2015 року та ухвала Апеляційного суду м.Києва від 11.11.2015 року скасовані а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції з посиланням на те, що суди не звернули увагу на доводи позивача, про те, що платежі за кредитним договором були вчинені ОСОБА_2 у тому розмірі, якому повідомляв касир - працівник банку і лише при особистому підрахунку таких платежів позивачем була виявлена невідповідність фактично сплаченої суми з погашення кредиту із обов»язковою. Саме під час листування з цього приводу з Банком ОСОБА_2 дізнався про існування додаткової угоди №1, що стало підставою для звернення до суду.

Таким чином, на думку касаційної інстанції, вважати, що позивачем були вчинені дії з погашення кредитної заборгованості і тим самим прийняття ним умов додаткової угоди №1, є передчасним висновком.

Крім того, як зазначив ВССУ, судам слід перевірити, чи міг бути позивач обізнаний про існування додаткової угоди №1 під час укладення додаткової угоди №2, оскільки додаткова угода №2 укладена з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, визначеного кредитним договором, а не додатковою угодою №1 /т.2 а.с.32-34/.

За результатами повторного вирішення спору, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 19.07.2017 року у позові відмовлено. Свій висновок суд першої інстанції мотивував тим, що незважаючи на те, що додаткова угода №1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року не підписувалась позивачем і укладена без його волевиявлення, однак подальші дії позивача, зокрема, погашення кредиту та відсотків у розмірі, передбаченому цією додатковою угодою №1, свідчать про визнання та схвалення ним умов цієї додаткової угоди, а тому, згідно роз»ясень викладених у постанові Пленуму ВСУ від 16.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», така угода не підлягає визнанню її недійсною/т.3 а.с.60-65/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 липня 2017 року, та постановити нове рішення про задоволення позову. Послався на доводи, викладені в позовній заяві /т.3 а.с.68-70/.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу в межах заявлених доводів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити. Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення,, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи, 27.02.2007 року за №014/2548/74/52764 між ОСОБА_2 та ПАТ«РайффайзенБанк Аваль» укладено кредитну угоду, відповідно до умов якого Банк Банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 300.000 дол.США під відсоткову ставку 13,25% річних на термін до 26.02.2027 року.

Погашенння кредиту та плати за користування кредитом, як передбачено умовами договору, здійснюється щомісячними ануїтетними платежами через касу банку у розмірі 1/240 частка від суми кредитного ліміту, встановленого п.1.1. цього договору.

Наданий відповідачем суду розрахунок заборгованості позивача перед Банком свідчить про фактичне вчинення погашення ним кредитних зобов»язань за передбаченою умовами договору формою погашення кредиту до череня 2009 року /т.1 а.с.54-57/.

Таким чином, між ОСОБА_2 та ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

У 2012 року позивачу ОСОБА_2 стало відомо про існування додаткової угоди №1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, за умовами якої, збільшилась фактчина сума заборгованості за кредитом на суму заборгованості за процентами, яка складає 13.954,65 дол.США. Оскільки позивач указану додаткову у году №1 не підписував та укладання цієї угоди не відповідало його внутрішній волі, він звернувся до суду про визнання її недійсною/т.1 а.с.51-57/.

Факт фальсифікації підпису позивача на указаній додатковій угоді №1 підтверджений висновком судової почеркознавчої експертизи виконаним експертами КНДІСЕ від 27.02.2015 року за №13125/13126/14-32 /т.1 а.с.112-115/.

Як слідує із аналізу спірної додаткової угоди №1 визначено, що на дату укладання цієї угоди фактична заборгованість за кредитним договором по сплаті кредита збільшується на суму простроченої заборгованості за процентами.

Також, тимчасово на період з 25.06.2009 року по 25.06.2010 року зменшено розмір щомісячних платежів за кредитом (встановлено кредитні канікули). Протягом стороку дії кредитних канікул з серня 2009 року по червень 2010 року встановлено щомісячний платіж у розмірі 2.000 дол.США

Встановлено, що 14.09.2010 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, згідно якої збільшено термін дії кредиту на 51 місяць, та встановлений щомісячний платіж у сумі 3.424,48 дол.США, дійсність якої позивачем не оскаржується /т.1 а.с.58-59/.

За висновком суду першої інстанції додаткова угода №2 є фактичною зміною умов кредитування, передбачених додатковою угодою №1, а тому позивач, підписуючи додаткову угоду №2 був ознайомлений і тим самим, на думку суду першої інстанції, визнавав умови додаткової угоди №1.

Між тим, колегія суддів не погоджується з таким мотивуванням суду першої інстанції, оскільки в додатковій угоді №2 відсутнє будь-яке посилання на додаткову угоду №1 і не обумовлено, що вносяться зміни до додаткової угоди №1. При цьому, новий порядок кредитування, що передбачений додатковою угодою №2, пов»язаний лише з умовами основного кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, тобто, торкаються лише збільшення терміну дії кредиту та змінюється, у зв»язку з цим, розмір щомісячного ануїтетного платежу.

А, отже, висновок суду, відносно того, що позивач, підписуючи додаткову угоду №2, визнавав умови додаткової угоди №1 є надуманим і таким, що не відповідає обставинам справи.

Лише після виникнення у 2012 році конфліктних відносин між ОСОБА_2 та ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» з приводу розміру заборгованості по кредиту, позивачу з листа Банку від 19.10.2012 року за №97-2-7-00/3300 стало відомо про наявність додаткової угоди №1, на виконанні якої, в указаному листі, наполягає Банк від позичальника ОСОБА_2 /т.1 а.с.180/.

Крім того, не погоджуючись з доводами позовної заяви, відповідач ПАТ«РайффайзенБанк Аваль» посилається на те, що в період, так званих, кредитних канікул, в період з червня 2009 по червень 2010 року, позивач добровільно сплачував через касу банку щомісячний платіж по 2.000 дол.США, розмір якого передбачений був саме додатковою угодою №1.

Спростовуючи указаний довід, колегія суддів погоджується з поясненнями позивача з цього приводу, що здійснення платежів по 2.000 дол.США здійснювалась через касу банку саме в тій сумі, яку називала касир Банку.

При цьому, колегія суддів вважає, що той факт, що позивач не цікавився у касира Банку чому необхідно сплачувати саме таку суму - 2.000 дол.США, ще не означає того, що він, позивач, був ознайомлений і визнавав умови додаткової угоди №1.

Тобто, висновок суду щодо схвалення позивачем умов додаткової угоди №1, є лише припущенням, покладення якого в основу доказування, відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК, не допускається.

Дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, колегія суддів виходить з того, що позивач не брав участь в оформленні спірного додаткового договору №1 від 25.06.2009 року, та нічим не виражав свого волевиявлення на його укладення чи його схвалення в подальшому.

При цьому, колегія суддів керується ч.3 ст.203 ЦК України, згідно якої, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. А, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, апеляційною інстанцією, на повно з»ясованих обставинах встановлено, що додатковий договір №1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, який містить підроблений підпис позивача, як позивальника за цим договором, є недійсним в силу вище зазначених норм цивільного законодавства.

З пояснень сторін встановлено, що у з»язку з фальсифікацією підпису позивача, в досудовому порядку здійснюється провадження у кримінальній справі.

Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, та відповідні їм правовідносини, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого всупереч вимогам закону та дійсним обставинам справи і ухвалення нового рішення про задоволення позову щодо визнання недійсним додаткового договору №1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 належить стягнути сплачений судовий збір у сумі 1.071 грн.84 коп., та витрати понесені на оплату почеркознавчої експертизи у сумі 2.072 грн., а всього, у сумі 3.143 грн.84 коп.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, задовольнити.

Скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним додатковий договір №1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 3.143(три тис. сто сорок три) грн.84 коп.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді