Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 334/8204/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Колесник С.Г.
Провадження № 22-ц/778/2901/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

За участю секретаря: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року представник ПАТ «Дельта Банк»» звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 29.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0710/0408/45-015, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 38 000 доларів США з розрахунку 11,90 % річних на строк до 29.04.2018 року.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки № 0710/0408/45-015-Z-1 від 29.04.2008 року передала в іпотеку нерухоме майно, а самеАДРЕСА_1 що складається з 1 житлової кімнати, загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька, буд. 19.

Оскільки відповідач належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, станом на 28.07.2015 року утворилась заборгованість у сумі 755 221,34 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 702 716,65 грн.; сума заборгованості за відсотками 52 504,69 грн.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд в рахунок виконання основного зобовязання щодо сплати заборгованості за кредитним договором в сумі 755 221,34 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 702 716,65 грн.; сума заборгованості за відсотками 52 504,69 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру № 31 що складається з 1 житлової кімнати, загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька, буд. 19, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0710/0408/45-015, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 38 000 доларів США з розрахунку 11,90 % річних на строк до 29.04.2018 року (а.с. 6-14).

24.02.2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 0710/0408/45-015 від 29.04.2008 року, зокрема, сторони погодилися викласти перше речення п. 1.1. кредитного договору у наступній редакції: 1.1. Банк має право надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 38 000 доларів США на строк по 29.04.2028 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 15).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору № 0710/0408/45-015-Z-1 (на купівлю житлової нерухомості) від 29.04.2008 року передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а самеАДРЕСА_1, що складається з 1 житлової кімнати, загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька, буд. 19 (а.с. 16-20, 21-22).

Розділом 12 іпотечного договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1. та 12.3.2 цього пункту договору.

25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі й за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з ОСОБА_3 (а.с. 32-39, 40).

Відповідач належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, у звязку з чим станом на 28.07.2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 755 221,34 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 702 716,65 грн.; сума заборгованості за відсотками 52 504,69 грн. (а.с. 23).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд правильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку за наявності застереження у договорі іпотеки про передачу права власності іншим шляхом, ніж на підставі рішення суду.

Отже, висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовув свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається Банк в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, Банк не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: