АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

РатніковоїВ.М.

секретар Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Прокуратури міста Києва, Деснянського районного суду міста Києва, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та майнової шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Прокуратури міста Києва, Деснянського районного суду м. Києва, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та майнової шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.4, а.с.2-13).

В суд апеляційної інстанції представники Деснянського районного суду міста Києва та Державної казначейської служби України не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток уповноваженим особам указаних установ завчасно (т.4, а.с.29-30).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність представників указаних осіб, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: позивача та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника Прокуратури міста Києва, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Слідчим відділом прокуратури міста Києва 06.10.2005 року порушено кримінальну справу № 50-4159 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України, в рамках якої 14.10.2005 року в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) затримано позивача та інших осіб. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 17.10.2005 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За результатами досудового слідства ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 127, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 126, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 162, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 28.10.2008 року позивача визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 127 КК України та призначено покарання шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного майна. При цьому, вироком суду з обвинувачення підсудних було виключено кваліфікуючу ознаку - вчинення злочинів у складі організованої групи.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2009 року підтверджено кваліфікуючу ознаку - вчинення злочинів в складі організованої групи та засуджено позивача до 7 років позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 03.11.2009 року вирок суду апеляційної інстанції від 14.05.2009 року щодо засуджених скасовано, а кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Апеляційним судом міста Києва 24.12.2009 року зазначену кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд, за результатами якого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 року з обвинувачення підсудних виключено кваліфікуючу ознаку - вчинення злочинів у складі організованої групи. Визнано винним ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 189 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Вироком Апеляційного суду міста Києва від 20.09.2011 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 та інших осіб (окрім ОСОБА_5 та ОСОБА_6.) скасовано, підтверджено кваліфікуючу ознаку - вчинення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 злочинів у складі організованої групи. Визнано позивача винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 162, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 365 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на 3 роки та з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

У подальшому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 08.05.2012 року вирок суду апеляційної інстанції від 20.09.2011 року щодо засуджених скасовано, а кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд. Крім того, позивачу змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд та звільнено з-під варти.

Вироком Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2015р., скасовано вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 року. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 189 КК України та призначено покарання за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 127 КК України у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі із позбавленням його спеціального звання - лейтенант міліції.

При цьому, апеляційний суд зазначив, що у зв'язку зі змінами, внесеними до статті 364 КК України Законом України від 21.02.2014р., якими зі змісту статті 364 КК України виключено частину 3, яка передбачала відповідальність за цим законом працівників правоохоронних органів, змінено правову кваліфікацію з ч. 3 ст. 364 КК України на ч. 1 ст. 364 КК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції, із врахуванням положень ст. 49 КК України, звільнив ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 162 КК України та закрив провадження у справі в цій частині, у зв'язку з закінченням строків давності (ст. 49 КК України, ст. 11-1 КПК України у редакції від 1960 року).

Водночас, ОСОБА_4 фактично визнано винним за всіма епізодами злочинної діяльності, що підтвердив суд касаційної інстанції, який залишив даний обвинувальний вирок без змін.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.12.2015 року у справі "Ярошовець та інші проти України" визнано, що: не було порушення статті 3 Конвенції, у зв'язку зі скаргою ОСОБА_4 на неналежну медичну допомогу під час тримання його під вартою; було порушення статті 3 Конвенції, у зв'язку зі скаргою ОСОБА_4 на умови, в яких перевозили до суду для участі у засіданнях та з нього під час тримання під вартою; було порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції, у зв'язку з незаконністю та тривалістю тримання ОСОБА_4 під вартою з 14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року; було порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції, у зв'язку з незаконністю та тривалістю тримання ОСОБА_4 під вартою з 24 грудня 2009 року до 13 серпня 2010 року; було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, у зв'язку з триманням ОСОБА_4 під вартою з 14 жовтня 2005 року до 20 вересня 2011 року; не було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, у зв'язку триманням ОСОБА_4 під вартою з 20 вересня 2011 року до 8 травня 2012 року; було порушення пункту 5 статті 5 Конвенції, у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не мав ефективного і юридично закріпленого права на відшкодування шкоди за тримання його під вартою всупереч пунктам 1 та 3 статті 3 Конвенції; було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, у зв'язку з тривалістю кримінального провадження щодо позивача.

Судом постановлено, що упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити на відшкодування моральної шкоди 15 000 євро, що мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, ОСОБА_4 та додатково суму будь-якого податку, що може йому нараховуватись.

Згідно з платіжним дорученням № 1975 від 04.05.2016 р., на виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини, 4 травня 2016 року, Міністерством юстиції України через Казначейську службу України м. Київ перераховано позивачу 431 048 грн. 91 коп., що є еквівалентом 15 000 євро станом на дату перерахування.

За встановлених обставин, з урахуванням положень Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 921 600 грн. та майнової шкоди розмірі 18000 грн., заподіяння якої позивач пов'язує із незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що фактично предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справі "Ярошовець та інші проти України" стали подібні за змістом вимоги позивача, які було задоволено, та ОСОБА_4 державою на виконання вказаного рішення Європейського суду виплачено компенсацію моральної шкоди.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 18 000 грн., пов'язаної з грошовими витратами позивача для проведення двох операцій, витратами на придбання ліків, продуктів харчування, догляду та на подальшу післяопераційну реабілітацію, з яких: 7000 грн. - вартість операції; 6000 грн. - вартість ліків; 5000 грн. - вартість посиленого харчування, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Районним судом обґрунтовано не встановлено причинно-наслідкового зв'язку між триманням під вартою понад строки, встановлені остаточним вироком суду, який набрав законної сили, та вищенаведеними грошовими витратами позивача на проведення операції, придбання ліків та посилене харчування.

Доводи апеляційної скарги позивача у цій частині висновків районного суду не спростовують, будь-яких доводів на підтвердження існування причинно-наслідкового зв'язку апеляційна скарга не містить, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення в означеній частині суд апеляційної інстанції не вбачає.

Водночас, доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності обставинам справи та положенням чинного законодавства висновків районного суду про відсутність правових підстав для відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди, пов'язаної із незаконним триманням під вартою - 756 днів перебував під вартою понад строк, встановлений вироком суду, не відповідають обставинам справи.

Указана обставина, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дає суду апеляційної інстанції для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову виходячи з наступного.

Право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює ОРД, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколом № 7 до Конвенції, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, ЦК, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", (далі - Закон), Положенням про застосування Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду".

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У статті 1176 Цивільного кодексу України йдеться про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У ній йдеться, серед іншого (inter alia), про те, що порядок відшкодування шкоди, завданої вищевказаними органами встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, притягнення як обвинуваченого, взяття і тримання під вартою, обшуку, виїмки, накладення арешту на майно, відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину (corpus delicti) або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину;

3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення (ст. 2).

Відповідно до змін до ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" від 1 грудня 2005 року, в якій перелічуються ситуації, в яких виникає право на відшкодування, було додано наступний пункт:

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування) факту незаконного взяття і тримання під вартою.

З аналізу положень Закону про відшкодування шкоди вбачається, що право на відшкодування шкоди в разі затримання особи чи позбавлення волі передбачено тільки у випадках постановлення виправдувального вироку або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Тобто, відповідно до детального розуміння Закону про відшкодування шкоди, ОСОБА_4 не має права на відшкодування, однак районний суд не перевірив наявність інших підстав для компенсації за шкоду, заподіяну позбавленням волі, здійсненим з порушенням встановлених ст. 5 Конвенції гарантій, хоча позивач на них посилався.

У відповідних положеннях статті 5 Конвенції йдеться про те, що:

Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (п.1).

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з'явитися на судове засідання (п. 3).

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним (п. 4).

Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування (п. 5).

Національне законодавство не передбачає відшкодування шкоди на підставі прямої дії Конвенції. Водночас пункт 5 статті 5 Конвенції покладає на державу обов'язок визначити в національному праві ефективну можливість такої компенсації, якщо в даному праві Конвенція не має прямої дії.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ право на відшкодування, закріплене в пункті 5 статті 5 Конвенції, виникає після того, як національний орган або ЄСПЛ виявив порушення одного з пунктів цієї статті.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 46 Конвенції держави, які ратифікували цю Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, визначається законами України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" виконання рішення Європейського суду з прав людини передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського суду з прав людини.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

У справі, яка переглядається, районним правильно встановлено, що Європейським судом з прав людини було порушено справу за заявою ОСОБА_4 проти України.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ярошовець та інші проти України" від 3 грудня 2015 року, набуло статусу остаточного 03.03.2016 ( т.3, а.с.124-219) встановлено незаконність тримання під вартою ОСОБА_4 (четвертий заявник): з 14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року; з 24 грудня 2009 року до 13 серпня 2010 року, оскільки органи влади не надали достатнього обґрунтування його тримання під вартою в означений період.

Однак, районний суд дав невірну оцінку указаній обставині, вказавши, що подібні вимоги вже вирішені Європейським судом з прав людини і позивачем отримана компенсація на підставі рішення цього суду. Водночас, Європейським судом з прав людини ОСОБА_4 присуджена компенсація за допущені відносно нього шість порушень Конвенції, принаймні три з яких не полягають безпосередньо у незаконному триманні під вартою. В рамках же даної справи позивач покликається на незаконне тривале перебування під вартою, оскільки він фактично перебував під вартою 756 днів понад строк, встановлений вироком суду.

Ураховуючи зміст позовних вимог ОСОБА_4 у сукупності із тією обставиною, що рішенням Європейського суду з прав людини встановлено незаконність тримання під вартою ОСОБА_4 (четвертий заявник) у період з 14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року та у період з 24 грудня 2009 року до 13 серпня 2010 року, апеляційний суд приходить до такого висновку.

Виходячи із конкретних обставин даної справи (позивач перебував під вартою 756 днів понад строк, встановлений вироком суду) у контексті загальних засад цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України), а також прецедентної практики Європейського суду з прав людини, є правові підстави для визнання судом порушення прав позивача унаслідок незаконного перебування його під вартою та визначення компенсації заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. в межах можливого розміру відшкодування, визначеного висновком судової психологічної експертизи №4665/16-61 від 16 січня 2016 року (т.2, а.с.239-244), з урахуванням розміру компенсації, отриманої позивачем за рішенням Європейського суду з прав людини, у тому числі за вказане порушення.

При цьому суд відхиляє як безпідставні, такі, що суперечать обставинам справи, зокрема, обставинам, встановленим Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ярошовець та інші проти України" від 3 грудня 2015 року, набуло статусу остаточного 03.03.2016 (т.3, а.с.124-219), а також вимогам справедливості, добросовісності та розумності, заперечення Прокуратури міста Києва про те, що позивач не має жодних прав на отримання відшкодування моральної шкоди, адже виправдувального вироку відносно нього не було, а утримання під вартою було мірою запобіжного заходу.

Керуючись ст.303, 307-309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 150 000 грн. (Сто п'ятдесят тисяч грн.) на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

В.М. Ратнікова