У х в а л а

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ІваненкоЮ.Г.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та виділ Ѕ частки об'єкта незавершеного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2006 року вони з відповідачкою спільно проживали однією сім'єю у будинку її батьків. Весною 2008 року вони спільно із відповідачем спорудили на належній їй земельній ділянці, фундамент під житловий будинок та гараж.

20 липня 2008 року сторони зареєстрували шлюб.

У період з 2008 року по 2012 рік вони збудували житловий будинок (фактичною готовністю 90 %), в якому стали проживати.

Рішенням Немирівського районного суду від 20 березня 2014 року шлюб між ними розірвано, а тому виникла необхідність у поділі майна, що на його думку є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Під час судового розгляду справи позивач неодноразово змінював позовні вимоги і з урахуванням останніх уточнень позовних вимог просив встановити факт його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 в період з 01 листопада 2006 року по 20 липня 2008 року; визнати незавершений будівництвом 75% готовності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Вінницької області об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача та поділити його між сторонами у справі, з урахуванням варіанту № 2 висновку будівельно-технічної та земельної експертизи, складеною Вінницьким відділенням КНДІСЕ від 29 квітня 2016 року № 1977-1980/14-21, а саме: виділити у власність позивача ОСОБА_4 51/100 частини із незавершеного будівництвом 75 % готовності житлового будинку № АДРЕСА_1 із зазначенням конкретних приміщень, що складають цю частку; зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для ізольованого користування виділеними частками улаштувати у встановленому законодавством порядку перегородку з дверним отвором та виконати будівельні роботи по улаштуванню окремих інженерних мереж відповідно до технічних умов; стягнути з нього на користь ОСОБА_5 компенсацію за відступ від Ѕ частини в праві власності на домоволодіння в розмірі 5 451,17 грн.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з 01 вересня 2006 року по 20 липня 2008 року.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0,1000 га належній ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Виділено у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_5 по Ѕ частки будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку, що розташованих за адресою: АДРЕСА_1

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року доповнено рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року щодо судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та додаткове рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім'ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім'ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчить положення ст. 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України).

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісною власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Встановивши те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, щоб вважати, що сторони спільно проживали, були пов'язані спільним господарство, мали взаємні права та обов'язки і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в зазначений позивачем період.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку з цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку (п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю апеляційний суд указував на те, що будівництво є самочинним, а особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Апеляційним судом установлено, що під час проведення експертизи і технічної інвентаризації встановлено, що технічні характеристики фактично зведеного будинку не відповідають проекту, генеральному плану розташування й поверховим планам, що є частиною будівельного паспорта, дозволу на виконання робіт, строк дії якого не продовжувався.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко