Справа № 240/1016/17 р.
Номер провадження № 2-о/240/76/17 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року Олександрівський районний суд Донецької області у складі :

головуючого судді Щербак Ю.В.

за участі :

секретаря - Осадчої Л.В.,

заявника ОСОБА_1,

представника заявника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В :

Звернувшись до суду із заявою про встановлення факту смерті, заявник посилалась на те, що 24 листопада 2017 року в м. Донецьку помер її син ОСОБА_3 .

Відділом судмедекспертизи трупів ОСОБА_4 бюро судово- медичної експертизи було видано довідку про смерть неналежного зразка з печаткою ДНР .

Заявник звернулась до Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області із заявою про реєстрацію смерті сина та отримання свідоцтва про смерть. Однак, у звязку з невідповідністю наявних в неї медичних документів, виданих на тимчасово окупованій території, зразку документів відповідно до вимог законодавства України, заявнику було відмовлено.

На підставі викладеного, заявник просила встановити факт смерті 24 листопада 2017 року в м. Донецьку її сина ОСОБА_3.

Заявник у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та пояснила,що син помер раптово, не хворів. Останнім часом він почувався недобре, відмовився від їжі, з'явилися проблеми з памяттю. Звертатися за медичною допомогою категорично відмовлявся. В ніч на 24 листопада його стан став критичним, каретою швидкої допомоги його було госпіталізовано до реанімації міської лікарні № 1. Того ж дня син заявника помер. Причиною смерті визначено отруєння невстановленою речовиною. Похований син на кладовищі в м. Донецьку. Заявник посилалась, що встановлення факту смерті необхідно їй для отримання допомоги на поховання та отримання спадку.

Представник заявника підтримала заявлені вимоги в повному обсязі .

Представник заінтересованої особи - Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, звернувшись із заявою про розгляд справи без участі представника, проти задоволення заяви не заперечував.

Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до наданого свідоцтва про народження серії VI - УР № 187626 , виданого 15 вересня 1963 року Пролетарським бюро ЗАГСу м.Донецька , заявник ОСОБА_1 є матірю померлого ОСОБА_3.

Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Місто Донецьк віднесено до таких населених пунктів.

Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 256 ЦПК України ,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Начальником Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області листом за № 15.50-69/880 від 19 грудня 2017 року відмовив заявнику у реєстрації смерті ОСОБА_3, оскільки, для підтвердження факту смерті пред`явлено документ невідповідної форми.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» , суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

На доказ обставин, викладених у заяві, суду надано лікарське свідоцтво про смерть № 3274 від 08 грудня 2017 року , за яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 24 листопада 2017 року внаслідок набряку легенів та головного мозку,отруєння невстановленою речовиною . Вказане свідоцтво видане Відділом судмедекспертизи трупів ОСОБА_4 бюро судово- медичної експертизи ДНР, отже, має форму, яка не відповідає діючому законодавству України.

Крім того, заявник надала свідоцтво про смерть серії ДНР № 087504 , виданого Київським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної ОСОБА_5 Міністерства юстиції ДНР , за яким ОСОБА_3 помер 24 листопада 2017 року в м. Донецьку, актовий запис №1260 від 28 листопада 2017 року.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що її брат ОСОБА_3 в ніч на 24 листопада був доставлений в реанімацію міської лікарні № 1 через погане самопочуття. Протягом незначного часу, буду в реанімації він помер того ж дня. Похований в м. Донецьку 25 листопада 2017 року.

Оцінюючи надані письмові докази, суд вважає за можливе застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на неконтрольованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного, сімейного життя, матеріального забезпечення, тощо.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але « у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смерті і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці.

Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v/ Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defactoорганів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території , життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 96) При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «Першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для подальшого отримання допомоги на поховання та спадку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Керуючись ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", ст.ст. 264,265,315,317,319 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , який народився 20 серпня 1963 року в м.Донецьку , визнавши датою його смерті 24 листопада 2017 року та місце смерті місто Донецьк .

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо скаргу не було подано.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області через Олександрівський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.В. Щербак