22-ц/775/162/2017(м)
Головуючий у 1-й інстанції Козлов Д.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, 3-я особа: приватний нотаріус ОСОБА_2, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 в інтересах якого діяв ОСОБА_7 задоволені частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (житлова площа - 44,1 кв. м., загальна площа - 62,1 кв. м.), укладений 15 січня 2014 року ОСОБА_4, від імені ОСОБА_3 і ОСОБА_8, з ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2, реєстровий № 41, - недійсним. У задоволенні решти заявлених вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4, та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. у рівних частках, тобто по 275,60 грн. з кожного.

Не погодившись з вказаним рішенням третя особа ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та ухвалите нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справа була розглянута без її участі та без участі відповідача ОСОБА_6, незважаючи на поважність причин їх відсутності. Судом не враховано, що від імені ОСОБА_9 діяв представник, який не мав права подавати позов через відсутність на це довіреності позивача. Оскаржуючи договір купівлі-продажу квартири, позивач не надав жодного доказу виконання свого обовязку по договору позики. Нотаріусом були надані суду докази направлення іпотекодавцям: ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на адресу їх проживання: квартира ІНФОРМАЦІЯ_1, повідомлення від 25.10.2013 року, де зазначалася можливість продажу квартири, яке було ними отримане 30.10.2013 року. Судом помилково вказано, про порушення права іпотекодавця на викуп предмета продажу. Іпотекодержатель самостійно вирішує усі умови договору як продавець, але у самому договорі крім продавця нотаріус обовязково повинен вказати власника майна та документ на підставі якого діє продавець. В рішенні суду необґрунтовано зазначено, що ціна продажу квартири не була узгоджена з іпотекодавцями, крім того дана обставина не була предметом спору. Суд не повинен був враховувати письмові пояснення ОСОБА_5, які

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_10 просив скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7, відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 в судове засіданні не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7, відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.(т.1 а.с.221,222,228)

Позивач ОСОБА_3, який відбуває покарання в Олексієвській виправній колонії надав пояснення, що він з апеляційною скаргою ознайомлений, повідомлений про час та місце розгляду справи, свої позовні вимоги підтримує. Підтвердив надання повноважень ОСОБА_7 бути його представником по цій справі та спроможність останнього укласти договір на надання правової допомоги з ОСОБА_10 на представлення його інтересів в суді. Просив провести судовий розгляд у його відсутності.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно положень ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Заслухавши суддю-доповідача, третю особу ОСОБА_2, заперечення проти скарги представника позивача ОСОБА_10, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому не ревізується.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_4О, та ОСОБА_3 і ОСОБА_8 25 квітня 2013 року був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2 реєстровий №435, яким забезпечено виконання договору позики зі строком повернення боргу до 25.10.2013 року. Договір іпотеки мав застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом передачі ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання, а також було надано право ОСОБА_4 від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі в рахунок виконання зобовязання боржників. Проте, в порушення умов договору іпотеки та положень Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_4О, не маючи на це повноважень, від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_8, на підставі договору іпотеки від 25 квітня 2013 року, уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу АДРЕСА_2. Письмове повідомлення про усунення порушення виконання договору надсилалося лише ОСОБА_8, а письмове повідомлення про продаж предмета іпотеки іпотекодержатель взагалі не надсилала іпотекодавцям. Вказані обставини у їх сукупності стали підставою для задоволення позову про визнання договору купівлі - продажу, укладеного 15.01.2014 року недійсним.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обставинами встановленими судом першої інстанції та вказаними висновками на підставі наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК ( 435-15 ) та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів закріплених положеннями ч.ч.1,2,3 ст.203 ЦК України, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

З п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 вбачається, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Пунктом 39 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду.

З аналізу наведеного вбачається, що договір купівлі продажу АДРЕСА_2 було здійснено ОСОБА_4 з ОСОБА_5Л, від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_8, на підставі договору іпотеки від 25 квітня 2013 року, без волевиявлення останніх та в порушення положень Закону України Про іпотеку.

ОСОБА_4, внаслідок того, що її право було порушено невиконанням умов договору позики, мала право у відповідності до застережень, укладеного з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 договору іпотеки від 25.04.2013 року набути право власності на предмет іпотеки або продати його будь якій особі від свого імені.

З метою реалізації своїх намірів, вона звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно, проте отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Вказане рішення було обґрунтовано тим, що вона не надала звіт про оцінку предмета іпотеки, складеного після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та не повідомила другого іпотекодавця про наміри здійснити звернення на предмет іпотеки. Не скориставшись своїм правом на оскарження, в разі не згоди з вказаним рішенням, та не звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_4 уклала договір з ОСОБА_5Л, від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_8 не маючи на це повноважень(т.1 а.с.60)

Відповідно положень п.38 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і ОСОБА_8, а саме п.5.2, п.5.2.1 та п. 5.2.2 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись у позасудовому порядку шляхом надання права іпотекодержателю набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або від свого імені продати предмет іпотеки будь якій особі в рахунок виконання основного зобовязання боржника у порядку встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки та правовою підставою для посвідчення такого договору купівлі-продажу нотаріусом, є цей договір іпотеки з відповідним застереженням. (т.1 а.с.17-20)

Доводи апеляційної скарги, що справа була розглянута без участі третьої особи ОСОБА_2 та без участі відповідача ОСОБА_6, незважаючи на поважність причин їх відсутності неспроможні. Справа розглядалася з 20.09.2016 року по 11.01.2017 року, тобто вже з перевищенням строків, передбачених ч.1 ст.157 ЦПК України, проводилося декілька судових засідань, у відповідача та третьої особи була можливість висловити своє ставлення до позовних вимог, заявити клопотання та надати свої заперечення.

. Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано, що від імені ОСОБА_9 діяв представник, який не мав права подавати позов через відсутність на це довіреності позивача - необґрунтовані. Матеріали справи містять довіреність від 13.06.2016 року, яку ОСОБА_3 видав ОСОБА_7 на представництво своїх інтересів в судах різних інстанцій з усіма правами, наданими законом позивачу, посвідчену начальником Олексієвської виправної колонії УДПС України в Харківській області, зареєстровану в реєстрі за №16. Крім того має місце договір про надання правової допомоги, укладений 13.10.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за згодою ОСОБА_9 (т.1 а.с. 27, 48, 247)

Доводи апеляційної скарги, що нотаріусом були надані суду докази направлення іпотекодавцям: ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на адресу їх проживання: квартира ІНФОРМАЦІЯ_1, повідомлення від 25.10.2013 року, де зазначалася можливість продажу квартири, яке було ними отримане 30.10.2013 року непереконливі.

Відповідно ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Крім того відповідно ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Незважаючи на вище зазначені вимоги закону, третя особа нотаріус ОСОБА_2 направила одне повідомлення на адресу іпотекодавців в якому зазначила, що в разі невиконання своїх обовязків повернення суми позики, право власності переходить до іпотекодержателя. Рекомендоване повідомлення адресувалося лише ОСОБА_8 та було їй особисто вручено. Доказів направлення іпотекодавцям повідомлення про наміри продажу предмету іпотеки матеріали справи не містять. (т.1 а.с.55,56)

Доводи апеляційної скарги, що Іпотекодержатель самостійно вирішує усі умови договору як продавець не ґрунтуються на законі.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Проте, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Усі доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи колегія суддів переглянула і дійшла висновків, що судом першої інстанції фактичні обставини з`ясовані повно та всебічно, висновки суду відповідають встановленим фактам. Суд розглянув цивільну справу з дотриманням загальних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що передбачено ст. 11 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, а також, те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

ОСОБА_11