провадження № 2/243/1027/2017
справа № 243/8561/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Ільяшевич О.В.,

при секретареві Гуменному М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов'янськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року позовні вимоги позивачки були задоволені частково. Ухвалою суду від 12 січня 2017 року заочне рішення суду по вказаній справі було скасовано, та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

09 лютого 2017 року представником позивача ОСОБА_3 до суду було надано заяву про зміну предмету позову. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що 23 серпня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований шлюб. З початком проведення антитерористичної операції позивачка разом із чоловіком виїхали із свого постійного місця проживання м. Горлівка Донецької області та переїхали до м. Харкова, де позивачка і проживає по теперішній час. ІНФОРМАЦІЯ_2 року в них з відповідачем народилася донька - ОСОБА_4. До теперішнього часу, вони із відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Проте, починаючи з березня 2016 року відповідач разом із позивачкою та їхньою донькою не мешкає та практично не спілкується з ними, вихованням, оздоровленням та забезпеченням умов проживання малолітньої дитини не займається. Життям доньки жодним чином не цікавиться. Останній раз спілкувався з дитиною у вересні 2016 року. Матеріально почав приймати участь у забезпеченні дитини лише з жовтня 2016 року, після звернення позивачки до Московського районного суду м. Харкова із позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 Усі спроби та прохання позивачки, щоб відповідач приймав участь у вихованні та спілкуванні із дитиною останнім ігноруються. На тимчасово окупованій території у м. Горлівка у позивачки проживають дідусь та бабуся, батьки, а також мати з дідусем відповідача (з якими вона спілкується і хоче щоб спілкувалася її дитина), які є рідними бабусями, прабабусями та прадідами їхньої спільної з відповідачем дитини. Родичі бачаться з дитиною лише по «скайпу» та не мають змоги приймати участі у її вихованні, оскільки за станом свого здоров'я та віку не можуть здійснювати такі довготривалі поїздки з м. Горлівка до м. Харків, а позивачка без нотаріально посвідченої довіреності (дозволу) від відповідача не має можливості перетинати межу між підконтрольною та непідконтрольною територією України з малолітньою дитиною. У зв'язку із складними стосунками між сторонами по справі, відповідач навмисно відмовляється надати позивачці довіреність на вивіз дитини у добровільному порядку, прикриваючись при цьому піклуванням про безпеку здоров'я та життя дитини, враховуючи що рідна донька живе разом із матір'ю у чужому місті без будь - якої підтримки, без наявності у матері дитини там власного житла, роботи та взагалі можливості вийти на роботу, оскільки дитині лише 1,5 роки та поряд немає родичів, які б могли замість матері сидіти із нею вдома. Причина такої поведінки відповідача пояснюється тим, що після того як він пішов із сім'ї, всі його родичі стали на бік дружини та дитини. З цієї причини відповідач з ними не спілкується та всіляко перешкоджає їх спілкуванню з дитиною. Крім того, відповідачу властиво перекручення та надання неправдивої інформації суду. Так, наприклад, в рамках даної справи відповідачем була надана фіктивна медична довідка щодо стану свого здоров'я як причини відкладення слухання по справі. В рамках справи про аліменти відповідачем з метою зменшення розміру аліментів була надана фіктивна довідка КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 6 м. Харкова» про вагітність його співмешканки ОСОБА_5 Крім того, у м. Горлівка знаходиться квартира, яка належить позивачці на праві приватної власності, розташована за адресою: АДРЕСА_4 З метою перевірки стану її нерухомого майна, позивачці необхідно час від часу відвідувати її. Поїхати туди без дитини вона не може, оскільки вона ще маленька і повністю від неї залежить, а дорога потребує кілька днів її відсутності, тому вона змушена брати доньку із собою. Позивачка з метою оздоровлення дитини, хотіла б поїхати із нею за кордон: Чорногорію (де у неї мешкають родичі), Туреччину, Єгипет, тощо, не будучи при цьому залежною від примх свого чоловіка, якій, як вона вважає на зло їй в останню мить відмовиться надати відповідну довіреність на перетин з дитиною кордону. Батько дитини не бажає приймати участі в оздоровленні дитини, коштів на це не надає, хоча за цей рік вже не один раз був за кордоном ( у Іспанії, Франції). У позивачки є родичі, які проживають у Російській Федерації, Чорногорії, Ізраїлі, які мають бажання прийняти у себе позивачку з дитиною. У зв'язку із викладеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівки Донецької області, та до країн: Російська Федерація, Чорногорії , Ізраїлю,Туреччини, Єгипта та Грузії з оформленням всіх необхідних до цього документів, з обов'язковим поверненням на територію України у строком на два роки від дня набрання рішенням законної сили.

Позивачка та її представник ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 05 липня 2016 року, у судове засідання не з'явились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розглядати справи проводити у його відсутності. У своїх письмових поясненнях, які були надані на адресу суду, відповідач зазначив, що вимоги позивачки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначено, що позивач та їхня спільна дитина - ОСОБА_4 перебувають на обліку у органі соціального захисту населення, як особи, які були переміщені з району проведення антитерористичної операції - м. Горлівка, Донецької обл., у зв'язку з чим мають видану відповідну довідку про це. Адресою фактичного місця перебування та проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є АДРЕСА_1. На підконтрольній території України - в м. Харків вони перебувають з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, а також порушень прав людини. М. Горлівка, Донецької обл. відноситься до тимчасово окупованої території, як окреме місто Донецької області, в якому запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань та відновлення повного контролю України за державним кордоном України, де в жодному випадку не можуть бути забезпечені належним чином права і найвищі інтереси дитини. Ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. Вважає, що на підставі викладеного, як батько дитини - ОСОБА_4, він категорично проти виїзду в район проведення АТО, на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області у м. Горлівка його доньки, оскільки це створює пряму небезпеку і загрозу життю, здоров'ю та розвитку його дитини. Вважає, що з позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається жодних доказів того, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню його неповнолітньої дитини без поважних причин тривалий час - не спілкується з дитиною або її матір'ю, не утримує дитину, не займається її вихованням та оздоровленням. Вважає, що це не відповідає дійсності. Зазначає, що лише у квітні 2016 року, він залишив дружині близько 7 000 доларів США на проживання її та дочки. У зв'язку з тим, що шлюбні відносини між ним та позивачем фактично припинені, він як чоловік, (який до того ж є переселенцем), має заробляти гроші на проживання і утримання в тому числі їхньої спільної дитини. На теперішній час він працює в м. Києві, де намагається заробити гроші, тому він майже не має змоги достатньо (як того б хотілося) спілкуватися та приймати участь у вихованні доньки, проте сильно цього бажає. Зазначає, що він не байдужий до виховання, оздоровлення, а також утримання дитини. Зазначає, що він відправляв гроші і зимові речі дитині 03 жовтня 2016 року. А останній раз він бачився з дитиною 15 вересня 2016 року. Після того часу ОСОБА_1 не відповідала на його дзвінки, не давала йому бачитися з дитиною і навіть зустріла у дверях з газовим балончиком. Вважає, що вона провокує його на скандали і сварки, оскільки дуже агресивно налаштована щодо нього. Просить суд звернути увагу на те, що позов та додані до нього матеріали не містять належних доказів звернення позивачки до нього з проханням надання згоди на виїзд дитини за кордон та його обізнаності про таке бажання позивача, як батька. Також ОСОБА_2 у своїх поясненнях зазначає, що він перераховує гроші позивачці, постійно купує дитині одяг та іграшки. Доводи позивачки стосовно його ігнорування у утриманні дитини безпідставні. Крім того він, як батько дитини категорично проти її виїзду в район проведення АТО, оскільки події які там відбуваються створюють пряму загрозу і небезпеку, здоров'ю та розвитку дитини. З огляду на вищевикладене просив відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 4389/0/2-17/22 від 02 березня 2017 року, наданого на адресу суду, вбачається, що фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є : АДРЕСА_5 вказана інформація міститься в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

У судовому засіданні встановлено, що згідно із отриманим на запит суду повідомленням Міністерства соціальної політики України № 3715/0/2-17/22 від 23 лютого 2017 року, наданого на адресу суду, вбачається, що фактичним місцем проживання ОСОБА_2, станом на 17 лютого 2017 року є : АДРЕСА_2, вказана інформація міститься в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, а згідно із довідкою № НОМЕР_3 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, видана на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4. Фактичним місцем проживання/перебування позивачки є: АДРЕСА_3.

Відповідно до п. 5 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, затвердженого постановою КМУ №509 від 01 жовтня 2014 року, з метою обліку внутрішньо переміщених осіб уповноважений орган веде Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, держателем якої є Мінсоцполітики, до якої вноситься зокрема відомості про останнє зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи на території, де виникли обставини, зазначені у статті 1 Закону, та її фактичне місце проживання/перебування.

Згідно із ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка передбачає реєстрацію місця проживання внутрішньо переміщеної особи, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Частиною 1 статті 109 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Аналіз вказаних норм діючого законодавства дозволяє дійти до висновку, що в даному випадку у відповідач є дві адреси, за якими він фактично зареєстрований у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень ст. 116 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо до початку розгляду справи по суті задоволено клопотання відповідача, зареєстроване місце проживання або перебування якого раніше не було відоме, про передачу справи за місцем його проживання (перебування).

Втім, від сторін по справі клопотань про передачу справи за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання (перебування) відповідача на території, підконтрольній владі України, не заявлялось.

З огляду на викладене, судом не було порушено правил підсудності щодо вирішення вказаної цивільної справи, враховуючи наявне право вибору сторін щодо визначення підсудності при вирішенні спору.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції, 23 серпня 2012 року, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 527, про що свідчить свідоцтво про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1., серії НОМЕР_5

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвом про народження дівчини Серія: НОМЕР_6 (а.с. 9).

У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, місто Горлівка опинилася на території непідконтрольній владі Україні у зв'язку із чим, позивачка вимушена була переїхати на територію, контрольовану Українською владою, про що свідчить, зокрема довідка № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, видана на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4. Фактичним місцем проживання позивачки стало: АДРЕСА_6

Згідно із договором купівлі - продажу квартири № 2481 від 19 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області Кінащук М.А., позивачці на праві приватної власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_4, загальною площею 71,69 кв. м.. Це також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, витягом з Державного реєстру правочинів, технічним паспортом квартири.

На даний час позивачці необхідно поїхати до м. Горлівки Донецької області, щоб дитина могла бачитися з родичами, які постійно проживають в м. Горлівка та які через похилий вік та стан свого здоров'я не можуть приїжджати до м. Харкова, а також провідати квартиру, яка належить їй на праві власності.

Також позивачка зазначає, що хоче вивезти дитину за кордон, а саме до Туреччини, Єгипту, Чорногорії (зазначає, що в Чорногорії проживають її рідні) тощо. Відповідач не дбає про оздоровлення дитини, ухиляється від надання їй довіреності на виїзд дитини за кордон, хоча сам неодноразово вже відвідував закордон.

З роздруківки квитків вбачається, що ОСОБА_2 на своє ім'я з вересня по жовтень 2016 року бронював авіаквитки до Парижу, Казахстану, Барселони.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2016 року, відкрито провадження по цивільній справі 643/11742/16-ц, номер провадження 2/643/6213/16, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Також в судовому засіданні досліджені докази, а саме роздруківка смс - повідомлень та повідомлень електронної пошти в мережі Mail.ru між позивачкою та відповідачем, стосовно того, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надання їй довіреності на дитину а також допомоги на дитину стосовно її утримання.

В судовому засіданні досліджені докази надані відповідачем, а саме роздруковані знімки і статті з джерел масової інформації. Квітанції грошових переказів адресовані позивачці на її картковий рахунок відкритий у КБ»Приватбанк», а саме квитанція від 14 листопада 2016 року на суму 1500 грн. від 04 жовтня 2016 року на суму 1500 грн., фіскальний чек з магазину ТМ «Reserved» в якому вказані такі товари № заколка до волосся дівоча на загальну суму 99,0 грн., светр дитячий 349 грн., штани дитячі 229,0 грн. всього на загальну суму 677,0 грн. Фіскальний чек з магазину ТЦ «Нью Вей» в якому вказані такі товари: іграшка пазл «Ферма»-27 грн. 90 коп., доісторичні динозаври -54 грн.90 коп. Експрес-накладна №59 ТОВ «Нова пошта» з грошовим відправленням у 1 500 грн.

У судовому засіданні була досліджена довідка КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва, де на запит позивача стосовно довідки № 19 від 10 січня 2017 року наданої відповідачем ОСОБА_2, щодо його лікарняного, було надано відповідь, що зазначені у довідці відомості не відповідають дійсності, а саме що вказаний у довідці № 19 медичний заклад вказаної довідки не надавав, а також лікар який її нібито посвідчив у вказаному медичному закладі не працює. Печатка і штамп установи не відповідають печатці і штампу на довідці.

Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналізуючи заперечення проти позову, представлені відповідачем, суд зазначає, що відповідач, заперечуючи проти позову в тій їх частині, що він приймає участь у вихованні та утриманні дитини та неодноразово посилав гроші на утримання дитини, цікавився її життям, турбувався про неї, однак жодних доказів на такі свої доводи суду не надав, у судове засідання жодного разу не з'явився, неодноразово направляв суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, як видно із представлених суду представником скріншотів із зображенням смс-повідомлень на паперовому носії, позивачка неодноразово зверталася до відповідача з тим, щоб обговорити ситуацію по вихованню дитини та можливості здійснити виїзд з дитиною, однак відповідач перестав спілкуватися з нею, на зв'язок не виходить. Отже відповідач заперечуючи проти задоволення позову, як батько дитини не здійснив жодного кроку для того, щоб дитина могла бачитися зі своїми найближчими родичами як по лінії дружини так і по лінії чоловіка, а позивачка опинилася у ситуації, в якій вона не може виконати свій обов'язок повнолітньої дитини щодо догляду за своїми батьками, або надання їм допомоги, оскільки їй немає з ким залишити свою дитину на території, підконтрольній владі України, до того ж як власник, вона позбавлена можливості здійснити нагляд за майном, яке їй належить. За таких підстав, із встановлених в суді обставин, поведінки відповідача, який до суду не з'явився жодного разу, лише подавав клопотання про розгляд справи без його участі, видно, що заперечення відповідача носять лише декларативний характер, та не підтверджені жодним доказом. Щодо можливості оздоровлення дитини за кордоном, суд також не може прийняти до уваги доводи відповідача в тій їх частині, що позивачкою не зазначено конкретну країну виїзду, оскільки нею вказано три країни, в одній з яких проживають родичі позивачки. При цьому суд зважає, що наявність можливості виїзду може з часом змінитися, отже за таких підстав, визначення трьох країн на думку суду не суперечать нормам чинного законодавства. Суд приймає до уваги надані позивачкою докази щодо того, що відповідач у 2016 році здійснював поїздки за кордон.

Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.

Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки.

Оскільки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 добровільно не бажає надати дозвіл на виїзд на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, як і не бажає взяти дитину до своєї нової сім'ї з тим, щоб позивачка могла навідати самостійно своїх батьків, та по можливості допомогти їм виїхати на територію, підконтрольну владі України, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Суд зазначає, що з метою підтримання родинних зв'язків, і оскільки у такому випадку у дитини буде можливість оздоровитися, позов в частині виїзду із дитиною за кордон також підлягає частковому задоволенню.

Суд вважає, що зазначений виїзд на неконтрольовану територію України, та до Російської Федерації, Чорногорії, Ізраїлю, де у позивачки проживають родичі, а також Туреччини, Єгипта та Грузії не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки, який в свою чергу не зробив жодного кроку з тим, щоб вирішити проблеми, які виникають у позивачки. Суд не приймає до уваги доводи відповідача в тій їх частині, що позивачка не допускає його до дитини, коли він приїздить до дитини, то чинить перешкоди йому у спілкуванні, оскільки такі його доводи не підтверджені будь-якими доказами. Так відповідачем не представлено суду будь-яких відомостей про те, що він з приводу його участі у вихованні дитини звертався із пропозиціями до позивачки, чи до органу опіки та піклування, чи до суду.

Згідно із абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Відповідно до п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Метою виїзду на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області з малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність допомоги рідним батькам, зустрічі із родичами малолітньої дитини, нагляду за нерухомим майном.

Метою виїзду за кордон, позивачка зазначає необхідність оздоровлення дитини.

Необхідність у виїзді дитини не є безтерміновою, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 а саме надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою ОСОБА_4, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, а також за кордон до Російської Федерації, оскільки як встановлено у судовому засіданні саме в цій країні проживають родичі позивачки, а також країн Чорногорії, Ізраїлю,Туреччини, Єгипта та Грузії і відповідачем ця обставина не спростована, на строк шість місяців з моменту набрання даним рішенням законної сили.

За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю».

Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України, цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.

Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд до м. Горлівки та країн Російської Федерації, Чорногорії, Ізраїлю,Туреччини, Єгипта та Грузії у визначений вище термін, є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. В решті вимог, слід відмовити за безпідставністю.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно із наданою позивачкою квитанцією, при зверненні до суду із даним позовом, нею був сплачений судовий збір, розмір якого становить 551 грн. 20 коп., у зв'язку із чим, суд приходить до переконання, що він підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись п.2 Декларації прав дитини, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, ст.ст. 11,16, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150 СК України, ст.ст. 10, 11, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Надати, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН: НОМЕР_4, дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, та до країн Російської Федерації,Чорногорії , Ізраїлю, Туреччини, Єгипта та Грузії з обов'язковим повернення на територію України строком на півроку з моменту набрання даним рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН: НОМЕР_4, зареєстроване місце проживання відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_3 від 30 липня 2015 року: АДРЕСА_7 судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 10 квітня 2017 року.

Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич