Справа № 474/968/17
Провадження № 4-с/474/25/17
УХВАЛА

Іменем України

18.12.17 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.В.

державного виконавця Назаренко Ю.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 академії ОСОБА_1 гвардії України, боржник ОСОБА_2, на дії головного державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3, -

встановив:

28.11.2017р. ОСОБА_1 академія ОСОБА_1 гвардії України (далі - скаржник) звернулася до суду з скаргою на дії головного державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3, в якій просить:

- визнати дії головного державного виконавця Врадіївського районного Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3, які виявилися у винесенні повідомлення від 22.09.2017р. про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання - неправомірними;

- скасувати повідомлення головного державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3 від 22.09.2017р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання;

- зобов'язати Врадіївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Врадіївським районним судом Миколаївської області 02.12.2015р. за рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області у цивільній справі № 474/892/15-ц.

Скарга обґрунтована тим, що 22.09.2017р. головний державний виконавець Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3 (далі - відділ ДВС, головний державний виконавець) на підставі п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження, виніс повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв'язку з тим, що скаржник не надав підтвердження сплати авансового внеску.

Однак, на думку скаржника, головний державний виконавець не врахував, що згідно абз. 8 ч. 2 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження органи державної влади, до кола яких відноситься і скаржник, звільнені від сплати авансового внеску, при цьому скаржник посилається на ст. 17 Конституції України, ст. 167 ЦК України, ст.ст. 1 та 5 Закону України Про національну гвардію та Указ Президента України Про склад Кабінету Міністрів України № 1574/99 від 15.12.1998р.

Представник скаржника в судове засідання не з'явився, проте 05.12.2017р. звернувся до суду із заявою, в якій просить розглядати справу за його відсутності.

Державний виконавець Назаренко Ю.В. в судове засідання не з'явився, проте 08.12.2017р. звернувся до суду із заявою, в якій просить розглядати справу за його відсутності.

Боржник ОСОБА_4 на розгляд скарги не з'явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. 74 ЦПК України (в редакції Закону України № 2136-VІІІ від 13.07.2017р.), повідомлений про час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України (№ 2147-VІІІ від 03.10.2017р.), учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України (№ 2147-VІІІ від 03.10.2017р.), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідив матеріали скарги, матеріали виконавчого провадження судом встановлено наступне.

28.10.2015р. рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 академії ОСОБА_1 гвардії України стягнуто витрати, пов'язані з утриманням у вищому навчальному закладі в сумі 29 224 грн. 68 коп. та судовий збір у розмірі 229 грн. 24 коп.

На підставі рішення суду, яке набрало законної сили 08.11.2015р., Врадіївським районним судом 02.12.2015р. видано виконавчий лист № 474/892/15-ц на примусове виконання рішення суду.

05.01.2016р. відділом ДВС, на підставі заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження від 17.12.2015р., винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень № 49753778 та № 49760590.

24.06.2016р. державним виконавцем відділу ДВС ОСОБА_5 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та 27.07.2016р. цим же державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

26.06.2017р. представник скаржника ОСОБА_6 звернувся до відділу ДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження, а 17.08.2017р. державним виконавцем відділу ДВС ОСОБА_5 винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв'язку з відсутністю квитанції про сплату авансового внеску на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження.

05.09.2017р. юрисконсульт юридичної служби скаржника ОСОБА_7 повторно звернувся до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження, а 22.09.2017р. Головним державним виконавцем відділу ДВС ОСОБА_3 винесено повідомлення про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання у зв'язку з відсутністю квитанції про сплату авансового внеску.

Скаржником скарга подана до суду 22.11.2017р. в порядку визначеному ст.ст. 383-389 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-IV від 18.03.2004р., в редакції Закону України № 2136-VІІІ від 13.07.2017р., водночас 15.12.2017р. відповідно до Закону України № 2147- VІІІ від 03.10.2017р. набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Так, ч.ч. 3 та 4 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України, яка кореспондується зі ст. 74 Закону України Про виконавче провадження, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 та п. а ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Відповідно до журналу № 228 т. 2 обліку вихідних документів ОСОБА_1 академії ОСОБА_1 гвардії України, скаржником повідомлення головного державного виконавця відділу ДВС від 22.09.2017р. отримано 10.11.2017р., а скаргу направлено до Врадіївського районного суду Миколаївської області 20.11.2017р., що свідчить про додержання скаржником строків звернення зі скаргою до суду.

У відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Так, відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження (далі - Закон), виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим.

Статтею 13 Закону визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 489/20802 від 02.04.2012р., виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня предявлення виконавчого документа.

У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону, до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів скарги та виконавчого провадження рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області 28.10.2015р., стосовно виконання якого скаржник звертався до відділу ДВС, стосується стягнення з боржника на користь скаржника витрат пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, а відтак не відноситься до переліку рішень, по яким стягувачі звільняються від сплати авансового внеску.

Щодо тверджень скаржника про звільнення його від сплати авансового внеску як державного органу, на обґрунтування яких скаржник посилається на ст. 167 ЦК України, Закону України Про національну гвардію, Указ Президента України Про склад Кабінету Міністрів України № 1574/99 від 15.12.1998р., слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Статуту ОСОБА_1 ОСОБА_1 гвардії України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.06.2014р. № 614 (із змінами наказ Міністерства внутрішніх справ України від 13.01.2017р. № 11), ОСОБА_1 академія ОСОБА_1 гвардії України є державним вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації, підпорядкованим Головному управлінню ОСОБА_1 гвардії України та знаходиться у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України. Основна мета діяльності - освітня діяльність

Згідно інформації про ОСОБА_1 академія ОСОБА_1 гвардії України як юридичну особа вбачається наступне: організаційно-правова форма - державна організація (установа, заклад), засновник Кабінет Міністрів України, ІНФОРМАЦІЯ_1, вища освіта (основний), що також підтверджується ліцензією Міністерства освіти і науки України від 30.11.2016р., орган управління - Міністерство внутрішніх справ України.

Водночас, слід наголосити на тому, що орган держави (державний орган) - це організаційно і структурно уособлена частина державного механізму, яка наділена в установленому Конституцією України порядку державно-владними повноваженнями, правовими і матеріально-фінансовими ресурсами для реалізації завдань і функцій державної влади.

Конституція України регламентує основні складові організації і діяльності органів державної влади, а саме: закріплює загальне призначення цих органів як засобу, інструменту реалізації народовладдя, народного суверенітету (ст. 5); встановлює основні принципи їх організації і діяльності (поділ влади, участь громадян в управлінні державою, законність діяльності тощо) (ст.ст. 5, 6, 19); розмежовує повноваження загальнодержавних і місцевих органів (ст.ст. 116, 119); встановлює структуру державних органів і правовий статус найважливіших з них: Верховна Рада, Президент, Кабінет Міністрів, Конституційний Суд (розділи 4, 5, 6, 12).

До ознак органу державної влади належить: конституційно-правовий статус; особливості його формування; характер державно-владних повноважень; специфіка взаємовідносин різних державних органів і структур громадянського суспільства.

Основоположною ознакою належності державного органу до державного апарату є наявність у органу держави державно-владних повноважень. Головні з них закріплені в Конституції України та характеризуються тим, що: порядок формування і діяльність органу, його структура і компетенція закріплюються нормами права, насамперед конституційного; орган держави наділяється правом видання юридичних актів, які є обов'язковими для виконання суб'єктами права (закони України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів тощо); встановлені цими нормативно-правовими актами приписи забезпечуються засобами переконання, виховання, а за необхідності - можливості застосування примусової сили держави; державний орган при реалізації своїх функцій і повноважень спирається на матеріально-фінансове забезпечення своїх приписів (наприклад, фонди держави, кошти державного бюджету України тощо). Примусовий характер владних повноважень державного органу, його монополія на застосування насильства принципово відрізняє його від інших політичних і суспільних інститутів.

Державні установи - організації, що здійснюють соціально-культурну, наукову, навчально-виховну та інші види невиробничої діяльності з метою створення духовних цінностей і фінансуються цілком чи частково за рахунок державного бюджету. Це неприбуткові організації: дошкільні дитячі установи, школи, училища, вищі навчальні заклади, науково-дослідні інститути, театри, музеї, лікарні, санаторії та ін.

На відміну від державних органів державні установи: не мають державно-владних повноважень, тобто не є носіями державної влади, безпосередньо створюють духовні блага; мають специфічну організаційну структуру: це організовані державою трудові колективи робітників та службовців на чолі з відповідальним керівником, котрий діє на основі єдиноначальності; мають суворо визначене коло повноважень: управлінські функції здійснюються адміністрацією підприємств і установ винятково у сфері своєї діяльності, не виходячи за межі підприємства чи установи; керуються у своїй діяльності власним статутом, складеним відповідно до законодавства.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про національну гвардію України, національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України Про національну гвардію України, до складу ОСОБА_1 гвардії України входять: головний орган військового управління ОСОБА_1 гвардії України; оперативно-територіальні обєднання ОСОБА_1 гвардії України; зєднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоровя та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних обєднань ОСОБА_1 гвардії України.

Статтею 1 Закону України Про оборону України визначено, що військове формування - це створена відповідно до законодавства України сукупність військових з'єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що скаржник відноситься до державних організацій (установ, закладів) та не є державним органом, при чому факти входження скаржника до складу військового формування, яке згідно приписів чинного законодавства також не є державним органом, заснування скаржника Кабінетом Міністрів України та здійснення управління скаржником Міністерством внутрішніх справ України жодним чином не наділяє скаржника статусом державного органу.

Крім того, в контексті вищевикладеного та посилань скаржника на приписи ст. 17 Конституції України та ст. 167 ЦК України, слід зазначити, що вказані норми чинного законодавства визначають обов'язок щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки та правові форми участі держави в цивільних правовідносинах та жодним чином не визначають склад державних органів, порядок їх утворення та діяльності, а тому посилання скаржника на них є безпідставним.

Таким чином, в сукупності зазначеного вище слідує, що скаржник відповідно до приписів ч. 2 ст. 26 Закону, не звільняється від сплати авансового внеску, тобто головний державний виконавець діяв в порядку та межах визначених приписами чинного законодавства, а відтак скарга є безпідставною, необґрунтована та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 211, 247, 259, 260, 353, 354, 447-451 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 академії ОСОБА_1 гвардії України, боржник ОСОБА_2, на дії головного державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3 - відмовити.

Апеляційна скарга на на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ф.Г. Сокол