Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/345/17
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.03.2017 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючого судді Шиповича В.В.

секретаря Євтушенко М.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представників відповідача Сергієнко І.А., ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у січні 2017 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Азот» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що з квітня 2009 року працював у відповідача на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування устаткування 6 розряду. 12.11.2016 року уклав із Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. Про укладення контракту повідомив ПАТ «Азот» та просив зберегти за ним посаду і середній заробіток на весь час військової служби. Однак наказом відповідача з 12.12.2016 року був звільнений з роботи на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України. Вважав своє звільнення незаконним оскільки на нього згідно ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» розповсюджуються гарантії передбачені ч.3 ст. 119 КзПП України. Крім того посилався на те, що був прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України і на даний час в Україні продовжує діяти особливий період. За таких обставин ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ №542-ВП від 14.12.2016 року «Про припинення трудового договору» про звільнення його з роботи за ст. 36 п.3 КЗпП України; поновити його на роботі в ПАТ «Азот» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду цеху М-9 з 13.12.2016 року; стягнути з ПАТ «Азот» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.12.2016 року і по день ухвалення рішення судом.

У березні 2017 року позивач надав розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просив стягнути 28027,28 гривень за 13.12.2016 року по 31.03.2017 року.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив обставини викладені у позові. Додатково пояснив, що на ПАТ «Азот» його попереджали про те, що після укладення контракту про проходження військової служби за ним не будуть збережені посада та заробітна плата і підприємство буде вимушено його звільнити. В той же час у військовій частині його запевнили у протилежному. Вважав, що на весь час військової служби він має право на отримання і грошового забезпечення як військовослужбовець за контрактом і на отримання середньої заробітної плати у ПАТ «Азот». Крім того просив врахувати, що ч.9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» доповнено пунктом третім, в якому законодавець не пов`язує особливий період із проведення мобілізації чи введенням воєнного стану.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чала Н.В. у судовому засіданні за її участі підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

ПАТ «Азот» подало письмові заперечення проти позову посилаючись на те, що 07.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до адміністрації підприємства із заявою про надання відпустки тривалістю 18 днів мотивуючи це необхідністю поїздки до бабусі та ремонту даху. Підприємством було задоволено прохання працівника та надана відпустка з 25.11.2016 року по 12.12.2016 року. Крім того 11.11.2016 року, з 14 по 18 листопада 2016 року та з 21 по 24 листопада 2016 року ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати. У грудні 2016 року на підприємство надійшла заява ОСОБА_1 в якій той повідомив, що перебуває на військовій службі за контрактом з 12.11.2016 року. В той же час у довідці командира військової частини було вказано, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 10.11.2016 року. На підставі п.3 ст. 36 КЗпП України з 12.12.2016 року було припинено трудовий договір із ОСОБА_1 .. Крім того відповідач вважав, що на ОСОБА_1 не можуть поширюватися гарантії встановлені ч.3 ст. 119 КЗпП України, оскільки в розумінні Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про оборону України» - особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а тому в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків мобілізації особливий період не діє. Станом на 12.11.2016 року (дата укладання контракту ОСОБА_1 ) мобілізація не здійснювалася, воєнний стан введений не був. ОСОБА_1 контракт від 12.11.2016 року про проходження військової служби уклав добровільно.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали письмові заперечення та додатково пояснили, що ПАТ «Азот» під час мобілізації виконував всі передбачені законодавством України зобов`язання перед призваними на службу працівниками, у тому числі зберігав за ними місце роботи та середній заробіток. Однак оскільки на час укладення контракту ОСОБА_1 з юридичної точки зору особливий період не діяв, то підстав для збереження за ним місця роботи та виплати заробітної плати підприємство не мало. При цьому ОСОБА_1 працівники служби по роботі з персоналом ПАТ «Азот» попереджали про те, що гарантії передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються та роз`яснювали норми діючого законодавства. В той же час ПАТ «Азот» не заперечує після закінчення військової служби ОСОБА_1 прийняти його назад на роботу на посаду електромонтера. Крім того просили врахувати Ухвалу від 01.02.2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №712/12892/15-ц в якій суд касаційної інстанції погодився із рішеннями місцевого та апеляційного суду про відсутність підстав для поновлення на роботі особи, яка уклала контракт на проходження військової служби після закінчення мобілізації.

Суд вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 працював у ПАТ «Азот» в цеху М-9 на посаді електромонтера по ремонту і обслуговуванню електрообладнання та мав 6 розряд, що визнано сторонами у судовому засіданні та підтверджено довідками і наказом ПАТ «Азот» (а.с. 56-57).

12.11.2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини п/п НОМЕР_1 , укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу далі Контракт (а.с. 6).

За умовами ОСОБА_3 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту відповідно до вимог визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби та цим Контрактом. Контракт є строковим та укладається до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізацію.

07.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до адміністрації ПАТ «Азот» із письмовою заявою від 05.12.2016 року в якій повідомив про те, що з 12.11.2016 року перебуває на військовій службі за контрактом та просив зберегти за ним місце роботи та посадовий оклад (а.с. 5).

Наказом по ПАТ «Азот» №542-вп від 14.12.2016 року (а.с. 57) ОСОБА_1 з 12.12.2016 року звільнено з посади електромонтера по ремонту і обслуговуванню електрообладнання на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, - підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Частина третя статті 119 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на 12.11.2016 року на час укладання Контракту ОСОБА_1 ) передбачала, що, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Таким чином гарантії у виді збереження місця роботи, посади і середнього заробітку передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 12.11.2016 року) при укладенні контракту про проходження військової служби діяли відносно працівників, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Строк дії вказаних гарантій ч.3 ст. 119 КЗпП визначено - до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Щодо юридичної дії станом на 12.11.2016 року особливого періоду необхідно зазначити наступне.

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Посилання позивача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 6 грудня 2016 року №1769-VIII, не можуть бути прийняті судом у розглядуваній справі, оскільки Закон №1769-VIII не діяв на момент укладення ОСОБА_1 . Контракту 12.11.2016 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
У 2016 році мобілізація Указами Президента України не оголошувалася.
Таким чином на момент укладення ОСОБА_1 . Контракту 12.11.2016 року особливий період, в розумінні Законів України «Про оборону», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не діяв, як не був оголошений і воєнний стан. Контракт ОСОБА_1 від 12.11.2016 року не містить посилань на його укладання у зв`язку із виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
За таких обставин звільнення ОСОБА_1 з ПАТ «Азот» на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України відповідачем проведено правомірно, а у суда відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 36, 119 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.ст. 10-11, 60-61, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: В. В. Шипович