Справа №150/116/17
Провадження по справі №2/150/68/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12 квітня 2017 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді Цимбалюк Л.П.,

при секретарі Горбей О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства закритого типу по агропромисловому будівництву «Чернівці райагробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що за період роботи на посаді комірника в АТЗТ «Чернівці райагробуд» вказане товариство заборгувало йому заробітну плату, яку в добровільному порядку не виплачено. Позивач вважає дії відповідача незаконними і просить стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2009 року по травень 2010 року в розмірі 4000,00 грн., а також середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 4000,00 грн., а всього заборгованість по заробітній платі на загальну суму 8000,00 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, подавши через канцелярію суду письмову заяву про розгляд цивільної справи у його відсутність, свої вимоги підтримує, просить їх задоволити та стягнути із АТЗТ «Чернівці райагробуд» заборгованість по заробітній платі. Не заперечує проти заочного розгляду цивільної справи.

Відповідач, який був викликаний до суду через оголошення в пресі, повідомлений таким чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не повідомивши при цьому про причини своєї неявки.

Частиною 9 статті 74 ЦПК України визначено, що з опублікуванням оголошення в пресі про виклик в суд відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини своєї неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зясувавши позицію позивача, дослідивши та оцінивши в сукупності всі обставини справи та зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 28 травня 2008 року ОСОБА_1 прийнято на посаду комірника акціонерного товариства закритого типу по агропромисловому будівництву (АТЗТ) «Чернівці райагробуд» згідно наказу №1 (б) від 28.05.2008 року, про що свідчить трудова книжка позивача (а.с. 7). При цьому оклад займаної ОСОБА_1 посади становив по 500 гривень щомісячно.

31 травня 2010 року ОСОБА_1 звільнено із посади комірника АТЗТ «Чернівці райагробуд» за власним бажанням згідно наказу №8 від 31.05.2010 року, що стверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (а.с. 7).

За період роботи ОСОБА_1 в АТЗТ «Чернівці райагробуд» перед ним виникла заборгованість по виплаті заробітної плати вказаним товариством, а саме з жовтня 2009 року по травень 2010 року на загальну суму 4000 (чотири тисячі) гривень. Зазначене підтверджено довідкою про зарплату та інші доходи за 2009 рік (а.с. 9), а також індивідуальними відомостями про застраховану особу, надані 15.12.2016 року Шаргородським обєднаним Управлінням Пенсійного фонду України Вінницькій області (а.с. 10-11).

Із вище наведеного вбачається, що між сторонами виник спір про повноту і своєчасність здійснення розрахунку при звільненні, а тому правовідносини, що виникли між сторонами є трудовими та регулюються нормами Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_2 в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 43 ОСОБА_2 України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року встановлює, що до структури заробітної плати відноситься основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Частина 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначає, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належним працівникові при звільненні, власник або уповноважений орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. (ст. 116 КЗпП України). Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

В порушення зазначених норм відповідачем при звільненні позивача 31.05.2010 року не було проведено розрахунок за останній робочий день (день звільнення), не включено його до жодних відомостей щодо нарахування та обчислення середнього заробітку, а відтак середньоденний заробіток, який належав позивачу при звільненні в останній робочий день, коли він також і виходив на роботу, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки судом встановлено порушення права позивача в цій частині та воно підлягає захисту.

Факт роботи позивача у день звільнення - 31.05.2010 року жодним чином не спростований та не оспорений відповідачем. Позивач, дійсно, будучи комірником АТЗТ «Чернівці райагробуд» по день звільнення 31.05.2010 року мав право виходити на роботу та працювати згідно встановлених обовязків.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання відповідачем обовязку щодо виплати всіх сум, що належать позивачу від відповідача в день його звільнення є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за період затримки виплати цієї заробітної плати, оскільки, вимоги звільненого працівника (позивача) щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Позивач просить стягнути заборгованість за час затримки виплат при звільненні у сумі 4000 гривень.

Суд погоджується із вказаним розрахунком, оскільки, розмір заборгованості по заробітній платі АТЗТ «Чернівці райагробуд» перед ОСОБА_1, не оспорюється, крім того, відповідачем не надано суду жодних заперечень з обгрунтуванням проти позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні ОСОБА_1

Отже, враховуючи вищезазначене, розяснення, що містяться в абзаці 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. При визначенні розміру заборгованості суд виходив із того, що оклад посади комірника, на яку ОСОБА_1 прийнято 28 травня 2008 року, становив 500 гривень щомісячно. Із займаної посади комірника в АТЗТ «Чернівці райагробуд» ОСОБА_1 звільнено 31 травня 2010 року. Заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 вказаним товариством виникла з жовтня 2009 року по травень 2010 року, тобто за вісім місяців, при цьому днем фактичного розрахунку є 31 травня 2010 року. З огляду на зазначене розмір заборгованості по виплаті заробітної плати складає 4000,00 грн. (9 місяців роботи комірником х 500,00 грн.), розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 4000,00 грн.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 3 статті 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тягар доказування відсутності вини у непроведенні розрахунку з працівником у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган.

Однак, АТЗТ «Чернівці райагробуд» не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про відсутність вини у не проведенні із ОСОБА_1 розрахунку у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України.

При винесенні рішення, суд керується ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Суд вважає обґрунтованими обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Пунктом 1 частини1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року,№ 3674-VIІ встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняют ься позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

У відповідності до положень вище зазначеного Закону ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом.

Частиною 3 статті 88 ЦПК України встановлено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

З врахуванням вище викладеного суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь держави судового збору, від сплати якого при зверненні до суду звільнено позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Рішення суду в силуст. 367 ЦПК України в частині присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст., ст. 74, 75, 83, 95, 116, 117 КЗпП України,ст., ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224, 225, 226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити в повному обсязі.

Стягнути із акціонерного товариства закритого типу по агропромисловому будівництву «Чернівці райагробуд» (с. Мазурівка, вул.. Польова, 2 Чернівецького району Вінницької області, розрахунковий рахунок 16, МФО 302076 ОПЕРВ Ощадбанку в м. Вінниці) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 4000 (чотирьох тисяч) гривень 00 копійок та 4000 (чотири тисячі) гривень середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, а всього заборгованості по заробітній платі при звільненні на загальну суму 8000 (вісім тисяч) гривень.

Стягнути із акціонерного товариства закритого типу по агропромисловому будівництву «Чернівці райагробуд» на користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Відповідачем може бути подано заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Суддя: Цимбалюк Л.П.