У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення, посилаючись на те, що 06 липня 2007 року між ним та третьою особою ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № CVN0AA00001029 за якимОСОБА_7 отримав кредит у сумі 12 тис. доларів США зі сплатою відсотків та кінцевим терміном повернення 05 липня 2010 року.

Зобов'язання за договором належним чином не виконані оскільки станом на 12 червня 2015 року існує заборгованість у розмірі 32 764,15 дол. США, а саме: 5 861,02 дол. США заборгованість за кредитом; 7 874,74 дол. США заборгованість за процентамиза користування кредитом; 17,83 дол. США заборгованість за комісієюза користування кредитом та 19 010,56 дол. США пеня.

Заборгованість підтверджується розрахунком.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та третьою особою у справі, того ж числа було укладено договір застави рухомого майна, згідно з яким ОСОБА_7 надав у заставу банку автомобіль марки «Opel» модель «Vivaro», вантажний фургон, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2 (колишній державний номерний знак НОМЕР_3), що належав йому на праві власності.

Банку стало відомо, що ОСОБА_7 упорушення умов договору та встановлених обтяжень, реалізував заставний автомобіль, і його новим власником є відповідач ОСОБА_8

Оскільки банк згоди на реалізацію автомобіля не давав, а зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника, позивач просив вилучити у ОСОБА_8 заставний автомобіль та передати його в заклад банку, а також вилучити комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави, що належить відповідачу з укладенням від його імені договору купівлі-продажу автомобіля і наданням позивачу повноважень які необхідні для здійснення продажу, а також стягнути із відповідача судові витрати.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2016 року позовні вимоги банку задоволено частково.

Вилучено у ОСОБА_3 та передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» заставний автомобіль марки «Opel» модель «Vivaro», вантажний фургон, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2 (колишній державний номерний знак НОМЕР_3), що належить йому на праві власності, а також комплект ключів і свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2016 року в частині відмови у зверненні стягнення на предмет застави скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог банку.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2007 року № CVN0AA00001029 у сумі 32764,15 дол. США звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки «Opel» модель «Vivaro», вантажний фургон, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2 (колишній державний номерний знак НОМЕР_3), що належить йому на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям указаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та постановити нове рішення про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог банку суд першої інстанції вказував на те, що ОСОБА_9 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав та без згоди банку відчужив автомобіль, який знаходиться в заставі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку щодо звернення стягнення на автомобіль та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення такої вимоги апеляційний суд зазначав про те, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ОСОБА_9 виникла заборгованість у розмірі 32 764,15 доларів США, а тому банк набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Проте з такими висновками судів погодитися неможливо.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений термін.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Установлено, що 06 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_7, було укладено кредитний договір № CVN0AA00001029 за яким банк надав ОСОБА_7 кредит у розмірі 12 тис. доларів США зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення 05 липня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань з повернення кредиту ОСОБА_7 між позивачем та тією ж третьою особою ОСОБА_7 06 липня 2007 року було укладено договір застави рухомого майна, згідно з яким у заставу було передано автомобіль марки «Opel», модель «Vivaro», вантажний фургон, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_3, що належав ОСОБА_7 на праві власності.

16 липня 2007 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано за № 5304802 обтяження на переданий в заставу автомобіль із забороною його відчуження.

У зв'язку з неналежним виконанням вимог укладеного договору у третьої особи перед банком виникла заборгованість у розмірі 32 764,15 дол. США.

Відповідачем заявлено клопотання щодо застосування строків позовної давності.

Згідно положень частини третьої ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 258, 259 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позовна давність для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю в один рік. Ця позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності суди вказували на те, що банк дізнався про відчуження автомобіля з постанов про повернення виконавчих документів у квітні 2014 року, а до суду звернувся у червні 2015 року.

Установлено, що матеріали справи містять заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2011 року ухвалене у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ПАТ «Акцент-Банк» про звернення стягнення на предмет застави, яким позовні вимоги банку задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2007 року № CVN0AA00001029, яка виникла станом на 03 листопада 2011 року в сумі 81 736,36 грн звернуто стягнення автомобіль марки «Opel», модель «Vivaro», вантажний фургон, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_3, що належав ОСОБА_7 на праві власності шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Стягнуто 200 грн солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», який став поручителем за договором, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» 20 жовтня 2010 року з обмеженою сумою відповідальності в розмірі 200 грн, та ОСОБА_4 (а. с. 137-138).

На підставі вказаного рішення 08 грудня 2011 року було видано виконавчий лист (а. с. 139).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2011 року були задоволені вимоги банку за кредитним договором від 06 липня 2007 року № CVN0AA00001029 та звернуто стягнення у рахунок погашення заборгованості, яка виникла станом на 27 травня 2009 року в розмірі 58 616,01 грн за цим договором на спірний автомобіль (а. с. 158-162).

Виконавчі листи були повернуті стягувачеві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звертаючись з даним позовом вже до Сторожинецького районного суду Чернівецької області просить втретє звернути стягнення на предмет іпотеки за цим же договором іпотеки, вказуючи суму заборгованості в розмірі 32 764,15 доларів США.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Перевіряючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не з'ясував та не встановив чи існує заборгованість на день ухвалення рішення ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 06 липня 2007 року № CVN0AA00001029,строк дії якого закінчився 05 липня 2010 року; не надав оцінки рішенням, які вже існують про стягнення коштів за цим же кредитним договором та постановам про повернення виконавчих листів; не визначився зі строками позовної давності, оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Крім цього, апеляційним судом не надано жодної уваги тому, що для з'ясування існування заборгованості не встановлено коло осіб, які повинні приймати участь в розгляді справи, як відповідачі, оскільки між банком та ОСОБА_3 жодних договорів не було укладено.

Не можна погодитися і з висновком суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції також не вжив відповідних заходів для встановлення кола осіб, які мають брати участь у розгляді справи не з'ясувавши та не встановивши обсяг відповідальності; не встановив фактичні обставини справи, не дослідив існуючи судові рішення ухвалені за цими договорами та не надав їм відповідної оцінки; з урахуванням встановлених фактів не вирішив питання щодо строків позовної давності та прийшов до передчасних висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Також слід зазначити, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Вирішуючи спір, суди не дотрималися встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; суди обмежилися лише поясненнями та доказами, наданими позивачем, таким чином обмеживши права відповідача; судами не з'ясованні всі обставини справи та не надано їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак