Справа № 147/1440/16-ц
Провадження № 2/147/202/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря Чудак Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тростянець Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Конякін М.С., що діє на підставі довіреності, звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з даним позовом, в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки та житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1. За життя вона склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_2

З 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом. Позивач доглядав покійну до дня смерті, проводив поховання останньої.

Спадкоємець по заповіту ОСОБА_2 не заявив своїх прав на спадщину та відмовився від неї на користь позивача, оскільки останній фактично доглядав за покійною. В зв'язку з чим позивач являється спадкоємцем четвертої черги по закону до майна ОСОБА_4

Позивач вчасно прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та з вимогою видати йому свідоцтво про право на спадщину, однак отримав відмову, в якій зазначено, що слід встановити факт спільного проживання з спадкодавцем однією сім'єю та в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначений будинок не можливо оформити спадщину через нотаріальну контору.

В зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду та просив встановити йому факт спільного проживання однією сім'єю з спадкодавцем ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача Конякін М.С. в судове засідання не з'явились, однак представником позивача надано суду заяву, в якій просить слухати справу в їх відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву, в якій вимоги позову визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив слухати справу в його відсутність.(а.с.33).

Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.197 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, визначив, дослідив та встановив наступні докази, обставини та відповідні правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 20.09.2010 року виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького району Вінницької області(а.с.10).

Відповідно до довідки від 28.03.2017 року, виданої виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького району Вінницької області житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року відносився до групи колгоспних дворів, головою двору була ОСОБА_4

Відповідно до довідки №1390 від 23.11.2010 року, виданої виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького району гр.ОСОБА_4 за життя була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1, однак з 12.07.2010 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала в домогосподарстві ОСОБА_1 в АДРЕСА_2.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що дійсно померла ОСОБА_4 була одинокою людиною, сім'ї та родичів у неї не було. Заповіт вона склала на ім'я ОСОБА_2, оскільки він являється батюшкою в селі. Протягом більше п'яти років до дня смерті ОСОБА_4 за нею доглядав, допомагав по господарству, обробляв город ОСОБА_1, потім коли бабка захворіла він забрав її до себе до дому, і там вона проживала до дня смерті.

Оглянувши в судовому засіданні спадкову справу №476/2010 після смерті ОСОБА_4, наданої Тростянецькою Державною нотаріальною конторою, встановлено, що позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, що підтверджується заявою, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі(а.с.15).

За життя ОСОБА_4 зробила заповітне розпорядження, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_2 Останній відмовився від прийняття спадщини по заповіту на все майно на користь позивача ОСОБА_1, що підтверджується наявною в спадковій справі заявою ОСОБА_2 від 17.12.2010 року.(а.с.18).

Відповідно до ч.2 та ч.4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки; сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, зокрема, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю.

Відповідно до ст.1264 ЦК України в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, встановлення факту постійного проживання однією сім'єю зі спадкодавцем понад 5 років до часу відкриття спадщини має для відповідача суттєве юридичне значення, оскільки у разі встановлення такого факту судом він визнається спадкоємцем четвертої черги. В інший спосіб захистити свої спадкові права, як через встановлення даного факту, відповідач не може.

Аналізуючи показання вказаних свідків, суд приходить до висновку, що показання свідків щодо проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім'єю з січня 2004 року по день смерті ОСОБА_4.(ІНФОРМАЦІЯ_2) є об'єктивними, узгодженими між собою.

Отже, суд приходить до висновку про доведеність доводів позивача про те, що він дійсно проживав разом з спадкодавцем однією сім'єю понад п'ять років до її смерті, тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

З відповіді завідуючої Тростянецької державної нотаріальної контори Середи Н.М. за №511/02-17 від 10.10.2016 року випливає, що позивач ОСОБА_1 за відсутності підтвердження родинного зв'язку та заповіту, а також за відсутності правовстановлюючого документу не має змоги оформити за ним право власності на спадкове майно - житловий будинок з погосподарськими спорудами в АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_4, через нотаріальну контору(а.с.14).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року відносився до групи колгоспних дворів.

Відповідно ст.120 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до вимог законодавства, яке регулювало правовідносини щодо майна колгоспного двору, була наділена правом власності на майно колгоспного двору, а саме на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1.

Статтєю 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до вимог статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1266 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 р. у справі № 6-54цс12, яка є обов'язковою для врахування судами України.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 23.05.2013 року будинок по АДРЕСА_1 має наступні технічні характеристики: житловий будинок - літера «А», загальною площею 51,9кв.м., житловою площею 37,0кв.м., допоміжною площею 14,9кв.м.(а.с.11-13).

Ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб.

З огляду на ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є всі підстави визнати за ним право власності на спадкове майно, оскільки позивачем надано беззаперечні докази для визнання права власності за ним та позов визнаний відповідачем, а визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст. ст. 328, 1216, 1221, 1223, 1233, 1235, 1236, 1258, 1261, 1268 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, ч.2 ст.158,174,197 ч.2, 212 - 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`ять років та визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав однією сім`єю разом із ОСОБА_4 в будинку по АДРЕСА_1 з січня 2004 року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто на час відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Тростянецький районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя