АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/704/17Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування частки квартири, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування частки квартири, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 28 липня 2011 року позивачам на праві приватної спільної власності в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1. 22 червня 2015 року ОСОБА_6 уклав договір дарування належної йому ? частини вказаної квартири на користь відповідачки. На момент укладання цього договору ОСОБА_10 помилявся щодо природи та наслідків вчинення такого правочину, внаслідок помилки та обману з боку відповідача та її зятя ОСОБА_11, оскільки вважав, що між сторонами укладено договір застави з метою забезпечення виконання ним зобовязання з повернення на користь відповідача та ОСОБА_11 грошових коштів в сумі 1500 доларів США.

На даний час відповідач та ОСОБА_11 відмовляються отримати від позивача гроші та розірвати договір дарування. Оскільки позивач не мав на меті відчуження належної йому частки квартири, він разом з власником іншої частки ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом та просили визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2, що був укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 22 червня 2015року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_12 та представник ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем не доведено як наявності помилки щодо неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину з дарування частки квартири на користь відповідача так і наявність обману та відсутність волевиявлення дарувальника.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності позивачам в рівних частках, що підтверджується відповідним свідоцтвом. (а.с.4)

Частиною 1 статті 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

22 червня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 був укладений договір дарування за умовами якого ОСОБА_6 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_9 прийняла в дар ? частку квартири №89, що знаходиться у місті Черкаси по вулиці Толстого 46.(а.с.42)

Позивач наполягає на тому, що на момент укладання договору дарування він помилявся щодо дійсної природи укладеного правочину, оскільки укладав його з метою забезпечення виконання ним грошових зобовязань перед ОСОБА_11, який є зятем відповідачки, і розраховував на те, що після повернення ОСОБА_11 грошових коштів зазначений договір буде розірвано. Відповідачка відмовляється від розірвання договору дарування, у зв'язку з чим позивач вважає, що його обманули.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Зі змісту статті 230 ЦК України вбачається, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, які пов'язані з його недійсністю. За недійсним правочином кожна з сторін зобов'язана повернути іншій стороні все те, що вона отримала на виконання цього правочину.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оспорюваний договір дарування укладений у відповідності до вказаних вимог закону. З тексту укладеного договору вбачається , що сторони стверджують, що даний правочин не є фіктивним та удаваним, і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-якого примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

З умовами договору дарувальник був ознайомлений, а скріпивши договір своїм підписом погодився на такі умови.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19,20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, позивачами, відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження відсутності волевиявлення, помилки щодо природи правочину, прав та обовязків ОСОБА_6, як дарувальника, або ж нерозуміння ним значення своїх дій чи неможливість ними керувати, і навпаки спростовуються текстом оспорюваного договору.

Не надано також позивачами і доказів обману.

Покази свідків, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які підтверджуються договором.

З врахуванням наведеного, вимога позивачів про визнання недійсними договору дарування 1/2 частини квартири не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає до задоволення.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 відхилити, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування частки квартири - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :