Справа № 462/2980/17 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/6177/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» Караченцева Артема Юрійовича (третя особа: ОСОБА_4) про визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2017 року ОСОБА_5 звернулась в суд із позовом в якому просила визнати недійсними договір факторингу № 15, укладений 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25.06.2008р. та договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць Інною Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 6970, укладений 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині відступлення прав за Іпотечним договором від 25.06.2008 р. посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою Вікторією Ігорівною та зареєстрованим в реєстрі за № 4370.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та третьою особою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 1301/0608/88-108 (кредитна лінія фізичній особі - під заставу нерухомості). Згідно з умовами зазначеного кредитного договору банк надав третій особі кредит у розмірі 35000 доларів США, на строк з 25 червня 2008 року по 24 червня 2018 року. 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклав з відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15 на купівлю грошової вимоги за кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25 червня 2008 року, а також, договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року. Зазначені договори повинні бути визнанні недійсними, оскільки такі укладені з порушенням вимог п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року №373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», оскільки банк не мав право відступати право вимоги до боржника фізичної особи. Крім цього зазначає, що у відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» немає генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, і тому відступлення права вимоги на кредит, який був отриманий у іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства. Разом з тим вважає, що оспорювані договори не могли бути укладені без її згоди, оскільки в результаті укладання вказаних договорів відбулася передача конфіденційної інформації про позивача без її згоди, що є грубим порушенням її прав. У зв'язку з порушенням своїх прав та наведеними вище обставинами, просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» Караченцева Артема Юрійовича (третя особа: ОСОБА_4) про визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором - відмовлено.

Дане рішення оскаржила позивач ОСОБА_2, яка вважає висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин у даній справі необґрунтованими, що призвело до прийняття незаконного рішення по даній справі з підстав викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 5 зазначеного Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до абз.2 п.1 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженому Указом Президента України від 04.04.2003 р. № 292Держфінпослуг - це спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Розпорядження Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009р. є офіційним письмовим документом, прийнятим ним у визначеній законодавством формі і за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, які поширюють свою дію на невизначене коло осіб, і призначений для неодноразового застосування, тобто за своїми ознаками є нормативно-правовим актом, який прийнятий відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в межах повноважень органу, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг. У зв'язку із вказаними вище обставинами позивач просить скасувати рішення Залізничного районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року та винести нове рішення про задоволення позову.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК України, розглянути справу у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення даним вимогам закону не відповідає.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що до даних спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми підзаконного акту - розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, оскільки положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням ст. 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог ст. 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами. Крім цього, розпорядженням №352 від 06 лютого 2014 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відмінила дію пункту 1 Розпорядження №231 про те, що договори факторингу можуть укладатися щодо уступки права вимоги виключно до боржників суб'єктів господарювання. Суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивача про те, що договори факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами не могли бути укладені без згоди позивача, оскільки в результаті укладання вказаних договорів відбулася передача конфіденційної інформації про позивача без її згоди, з огляду на те, що акти цивільного законодавства не передбачають отримання згоди від боржників для укладання договорів факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами, а відтак вищевказане твердження позивача є голослівним. Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що твердження позивача про те, що оспорювані договори були укладені з порушенням вимог законодавства про обіг іноземної валюти є не коректними, оскільки в силу вимог положень ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідачу ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» не обов'язково було мати генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій при укладанні оспорюваних договорів.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції не повно і всебічно досліджено обставини даної справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, які повинні бути застосовані до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 1301/0608/88-108 (кредитна лінія фізичній особі - під заставу нерухомості). Згідно з умовами зазначеного кредитного договору банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 35000 доларів США, на строк з 25 червня 2008 року по 24 червня 2018 року.

25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 1301/0608/88-108-Р-2, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов'язувалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у кредит згідно з кредитним договором № 1301/0608/88-108.

Крім того, 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір серії ВКО № 884143, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І., зареєстрований в реєстрі за № 4369, згідно з умовами якого іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку іпотекодержателю ВАТ «Сведобанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_1, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1301/0608/88-108.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклав з відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15 відповідно до якого Банк відступає Фактору свої права Вимоги Заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, зазначених у реєстрі Заборгованості Боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. При цьому Сторони погодили, що Права вимоги заборгованості по кредитних договорах та Права Вимог по Договорам Забезпечення, укладених з Боржниками відступаються Банком Фактору за цим Договором на основі «як є» без надання будь-яких пов'язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому Договорі.

Того ж дня, 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за договором про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстровано в реєстрі за № 6970, право вимоги за договором іпотеки ВКО № 884143 від 25 червня 2008 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ними своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст.1077 передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступати факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Аналізуючи умови договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, що укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», колегія суддів приходить до висновку, що вказаний договір відповідає ознакам та є договором факторингу.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносини, що виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 5 зазначеного Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Повноваження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України були визначені в Положенні про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженому Указом Президента України від 04.04.2003 р. № 292.

Зі змісту абзацу 2 п.1 вказаного Положення Держфінпослуг - це спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

03.04.2009р. Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України видано розпорядження № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (яке діяло на момент укладення договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р.), пунктом 1 якого визначено: віднести до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення;3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Зі змісту п. 1 розпорядження Держфінпослуг № 231 вбачається, що відступлення права вимоги за договором факторингу можливе лише щодо боржників, які є суб'єктами господарювання.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Варто також звернути увагу на те, що Вищий адміністративний суд України (ухвала від 16.02.2016 р. у справі № К/800/53263/13) перевіряючи відповідність розпорядження Держфінпослуг № 231 вимогам Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про державне регулювання ринків фінансових послуг» прийшов до висновку, що розпорядження № 231 від 03.04.2009р. є офіційним письмовим документом, прийнятим ним у визначеній законодавством формі і за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, які поширюють свою дію на невизначене коло осіб, і призначений для неодноразового застосування, тобто за своїми ознаками є нормативно-правовим актом.

Таким чином, на час укладення між ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "ФК «Вектор Плюс" договору факторингу № 15 існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 3 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Твердження суду першої інстанції про те, що законом, який має вищу юридичну силу таких обмежень не встановлено не слід вважати обґрунтованими, оскільки дія підзаконного нормативно-правого акту на час укладення договору не була припинена та такий жодним чином вимогам закону не суперечить, а лише конкретизує механізм його застосування у певній частині.

Крім цього, укладаючи договір факторингу № 15 від 28.11.2012 р. ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» набуло прав кредитодавця за кредитним договором укладеним в іноземній валюті, в тому числі і стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 5 Декрету № 15-93 передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Як вбачається із даних списку небанківських фінансових установ, національного оператору поштового зв'язку (з переліком валютних операцій), які отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій у такому відсутній відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та даних про отримання ними згаданої генеральної ліцензії - немає, тому колегія суддів вважає, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права здійснювати фінансову операцію пов'язану з обігом іноземної валюти, а саме - набувати право вимоги за кредитним договором в іноземній валюті, а Банк відповідно не мав права передавати таку вимогу.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 2 статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що договір факторингу № 15, укладений 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25.06.2008 р. є недійсним.

Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Отже, обґрунтованим є також визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 28.11.2012 р. в частині відступлення прав за Іпотечним договором від 25.06.2008 р. посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою Вікторією Ігорівною та зареєстрованим в реєстрі за № 4370.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з абзацом 2 п. 2.2 договору факторингу № 15 Сторони домовились, що у Розрахункову дату одночасно з відступленням Права Вимоги Заборгованості згідно з цим Договором, Банк відступає Фактору право за Договорами забезпечення, на підставі Договорів про відступлення Права Вимоги за Договорами Забезпечення, проекти яких викладені у Додатку № 9 до цього Договору, що підлягають укладенню Сторонами в Розрахункову Дату. Сторони цим підтверджують, що в силу укладення цього Договору вони не мають намір припиняти (розривати) будь який договір поруки, укладений в якості забезпечення виконання зобов'язань Боржників перед Банком за кредитами, Право вимоги заборгованості за якими відступається згідно умов цього Договору, та погоджується, що Права Вимоги за такими договорам поруки переходять від Банку до Фактора одночасно з переходом прав вимог заборгованості на підставі цього Договору та в силу закону без необхідності укладення окремого договору відступлення прав вимог за договорами поруки.

Відповідно до п. 1.1. договору факторингу № 15 також передбачено, що за цим договором Банк передає Фактору інформацію, що містить банківську таємницю, а також персональні дані Боржників, іпотекодавців, заставодавців, та поручителів.

Згідно п. 9.1 кредитного договору № 1301/0608/88-108, кожна із сторін даного договору зобов'язана забезпечувати строгу конфіденційність його умов, а також технічну, комерційну, фінансову й іншу інформацію про партнера.

Пунктом 14 Договору поруки № 1301/0608/88-108-Р-2 від 25.06.2008 р., укладеного між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передбачено, що кожна із сторін зобов'язується зберігати конфіденційність фінансової, комерційної та іншої інформації, отриманої від іншої сторони. Передача такої інформації третім особам можлива тільки за письмової згоди трьох Сторін, а також у випадках передбачених законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 не надавала згоди на передачу інформації про себе третім особам.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків.

Таким чином, при укладенні відповідачами оскаржуваних договорів було порушено права позивача на захист інформації про особу, оскільки вказана інформація була передана ТОВ «ФК «Вектор Плюс» без письмової згоди ОСОБА_2, обов'язковість якої передбачено договором поруки.

Крім цього, на підставі укладених між відповідачами договорів, які є недійсними ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернулося до нотаріуса (як державного реєстратора), який зареєстрував за ним право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, чим було порушено право власності Позивача.

Також перехід прав вимоги до позивача за оспорюваними договорами, що суперечать вимогам закону впливає на права та інтереси Позивача, оскільки, по-перше, до ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», яка не є банківською установою із відповідним статусом, правомочностями, обмеженнями, повноваженнями, тощо та із якою позивач не перебувала у договірних чи будь-яких інших стосунках та такого наміру не мала, переходить право вимоги до позивача, а, по-друге, така отримує право вимоги до позивача, яке за законом їй передане бути не може та відповідно без законних підстав вправі набувати грошові кошти позивача за таким договором.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. п'ятому п. 5 своєї постанови від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення в повному обсязі, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року підлягає скасуванню .

Керуючись ст.ст. 88, 303, п.1,2 ч.1, ст.307, ст. ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» Караченцева Артема Юрійовича (третя особа: ОСОБА_4) про визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором - задовольнити.

Визнати недійсним ПАТ «Сведбанк» уклав з відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на купівлю грошової вимоги за кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25 червня 2008 року.

Визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк», якою було відступлено право вимоги за договором іпотеки ВКО № 884143 від 25 червня 2008 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» Караченцева Артема Юрійовича на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 645 грн. з кожного та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О.Шеремета