Ухвала

іменем україни

06 грудня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЄвтушенкоО.І., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом ОСОБА_5 про вселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 09 вересня 2015 року йому на праві приватної власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1. Іншого житла він не має. Вільно користуватися своєю часткою квартири він немає змоги, тому що відповідач чинить йому перешкоди. Відповідач не надає йому ключі від квартири, а здає її у найм незнайомим особам.

Посилаючись на порушення з боку ОСОБА_5 його прав співвласника квартири, позивач просив вселити його у спірну квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено. Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач є співвласником спірної квартири, має право на користування своєю часткою, а відповідач чинить йому перешкоди у цьому, то він має бути вселений до приміщення у примусовому порядку.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на підставі договору дарування від 09 вересня 2015 року ОСОБА_4 належить на праві власності 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 (а. с. 4-6).

Відповідачу належить 3/4 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 жовтня 2015 року.

Зазначена квартира є двокімнатною, загальною площею 44,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м.

Відповідач заперечує проти проживання позивача в квартирі, оскільки він не є її родичем. Крім того, квартира є двокімнатною і це буде порушувати її права на 3/4 частки квартири.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За загальними положеннями про право власності (статті 317-319 ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше ніж у випадках і в порядку, встановлених законом (статті 321 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 358, 361 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно ст. 383 ЦК України права власника (співвласника) житлового приміщення передбачають, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Право на захист права власності за ст. 391 ЦК України надає право власнику, в тому числі і співвласнику, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, суд апеляційної інстанції перевіривши усі обставини у справі, зробив правильний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги, оскільки порушені права позивача щодо користування належним йому на праві спільної часткової власності житловим приміщенням, оскільки відповідач створює перешкоди позивачці у вселенні.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року,оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підставі для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Л.М. Мазур О.В. Попович