Справа № 214/5184/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 грудня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Ткаченко К.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Міст Експрес» про виплату заробітної (компенсації) та визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнював та в останній його редакції просить суд визнати недійсним укладений між ним та відповідачем ОСОБА_4 про компенсацію за використання працівником власного транспортного засобу у службових цілях №464 від 17.11.2015 року, з 17 листопада 2015 року, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у виді компенсації за використання працівником власного транспортного засобу за період з 17.11.2015 року по 17.05.2017 року в розмірі 135000 грн., штраф у звязку з порушенням терміну виплати компенсації за період з 17 листопада 2015 року в розмірі 13000 грн., збитки згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України в розмірі 270000 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача предявлених до підприємства вимог не визнала, виклавши свої заперечення в письмовому виді та пояснила суду, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки позивач отримав усі належні йому суми в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що він є керівником криворізького підрозділу ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес», що при прийнятті позивача на роботу саме він проводив з ним співбесіду, що він та позивач узгодили всі умови стосовно використання позивачем особистого автомобіля, які той прийняв, зокрема, щодо виплати компенсації за використання автомобіля, розмір якої позивач також прийняв 2350 грн. із урахуванням при виплаті компенсації відпрацьованих днів, що позивач підписав лише один акт, за яким йому було виплачено компенсацію.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, вивчивши матеріали справи, приходить до такого.

Так, 16 листопада 2015 року позивача було прийнято на роботу до відповідача на посаду водія автотранспортних засобів відділу адресного обслуговування Криворізького операційного відділення із виконанням обовязків експедитора поряд з основною роботою, з посадовим окладом 1380 грн. за наказом №2975/ОС від 16.11.2015 року (а.с.34).

Також 17 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено ОСОБА_4 про компенсацію за використання працівником власного транспортного засобу у службових цілях №464 (далі по тексту ОСОБА_4 про компенсацію) (а.с.6-9).

В обґрунтування своїх уточнених вимог позивач послався на те, що згідно п. 2 Договору про компенсацію працівникові нараховується сума компенсації за використання його авто в службових цілях у розмірі, який визначається відповідно до Додатку №1 до цього Договору, а саме в розмірі 7500 грн., а відповідно до п. 9 Договору про компенсацію, компенсація проводиться щомісячно, однак відповідач зазначених умов не виконував, починаючи з 17.11.2015 року і по 17.05.2017 року компенсації йому не виплачував, без його відома виправив розмір компенсації з «7500 грн.» на «2353 грн.», а в Додатку №2 до Договору про компенсацію виправив встановлені раніше витрати палива з «12 л/на 100 км» на «11л/на 100 км», пославшись на своє розпорядження №530-1/В від 17.11.2017 року, ввівши його в оману, а також не здійснював нарахування йому бонусів, пославшись на своє розпорядження №015/В від 18.03.2014 року, що суперечить його ж розпорядженню №011/В від 18.03.2014 року, яким було встановлено нарахування бонусів, у звязку з чим ОСОБА_4 про компенсацію повинен бути визнати недійсним з 17.11.2015 року, а з відповідача на його користь слід стягнути заборгованість по виплаті компенсації в розмірі 135000 грн., а також з відповідача підлягає стягненню на його користь штраф в розмірі 13000 грн., збитки за введення в оману, передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК України, в розмірі 270000 грн. та моральна шкода в розмірі 50000 грн.

Однак такі доводи позивача спростовуються матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні обставинами.

Так, заявляючи вимоги про визнання Договору про компенсацію недійсним та про стягнення на його користь компенсації за використання власного транспортного засобу, позивач посилається на внесені без його відома з боку відповідача виправлення до цього Договору стосовно суми компенсації, на введення його в оману щодо витрат палива, а також на невиплату йому бонусів, однак з боку представника відповідача в судове засідання надані тотожні договори, укладені в той же період з іншими працівниками, за умовами яких сума компенсації для транспортних засобів вантажопідйомністю до 2 т (яким є транспортний засіб позивача згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу) визначена саме в розмірі 2353 грн., що також узгоджується з п. 3.2 Розпорядження №015/В від 18.03.2014 року, норми витрат палива 11л/100 км підтверджуються відповідними наказами від 17.11.2015 року та від 13.08.2015 року, а виплата бонусів взагалі не входить до умов виплати компенсації (а.с.36-48, 81-90).

Також позивач заявляє вимогу про визнання Договору про компенсацію недійсним та одночасно заявляє вимогу про стягнення заборгованості по виплаті компенсації, посилаючись на умови цього ж самого Договору, беручи за основу при розрахунку заборгованості по виплаті компенсації суму в розмірі 7500 грн., не зазначаючи при цьому юридичної підстави для застосування саме такої суми.

Разом з тим, позивач посилається на п. 9 Договору про компенсацію, згідно якого компенсація проводиться щомісячно, однак не звертає уваги на те, що згідно цього ж пункту Договору виплата компенсації проводиться щомісячно на підставі підписаного сторонами Акту про виплату компенсації за використання транспортного засобу в службових цілях протягом 15 календарних днів з дня підписання шляхом перерахування коштів на картковий або особовий рахунок працівника, однак у матеріалах справи існує тільки один Акт про виплату компенсації, підписаний позивачем та відповідачем 30 листопада 2015 року, за яким позивач отримав від відповідача компенсацію в сумі 550 грн. 30 коп. (а.с.29).

Зазначений факт з боку позивача у судовому засіданні не оспорювався, при цьому він пояснив, що, дійсно, підписав тільки один Акт, за яким отримав грошову компенсацію у вказаній сумі, однак надалі він відмовився підписувати такі акти, так як його не влаштовував розмір компенсації.

Обставини підписання з боку позивача лише одного Акту та прийняття позивачем умов Договору про компенсацію, зокрема, щодо розміру компенсації 2350 грн., було підтверджено також і показаннями свідка ОСОБА_5

Більш того, як убачається із наданої в судове засідання з боку представника відповідача додаткової угоди №1 до Договору про компенсацію від 01.06.2017 року, підписаної позивачем та відповідачем, сторони за взаємною згодою вирішили з 01 червня 2017 року припинити дію Договору про компенсацію, при цьому сторони стверджують, що на момент припинення дії Договору між ними немає неврегульованих спорів з приводу його виконання, а також будь-яких невиконаних сторонами зобовязань, у т.ч. по оплаті наданих послуг та жодна зі сторін немає претензій до іншої сторони по Договору (а.с.127).

У судовому засіданні з приводу існування цієї Угоди позивач пояснив, що його ввели в оману та вимусили цю Угоду підписати, пообіцявши повністю розрахуватись з усіма боргами по компенсації, однак суд не приймає до уваги таких пояснень позивача, оскільки останній з червня 2017 року не вчинив жодних дій, направлених на скасування цієї Угоди.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, зважаючи на все вищевикладене, суд уважає, що позивачем не доведено обставин недійсності Договору про компенсацію, суперечливість вимог про визнання Договору про компенсацію недійсним з вимогами про стягнення компенсації за умовами цього ж Договору суд розцінює як неправильно обраний спосіб захисту цивільних прав, а вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати у виді компенсації за використання власного транспортного засобу за період з 17.11.2015 року по 17.05.2017 року такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак ця частина уточнених позовних вимог задоволенню не підлягає.

Що ж до решти вимог про стягнення з відповідача штрафу у звязку з порушенням терміну виплати компенсації за період з 17.11.2015 року, про стягнення збитків та моральної шкоди, то суд уважає, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання Договору про компенсацію недійсним та про стягнення компенсації, а відтак в їх задоволенні також слід відмовити.

Отже, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі.

На підставі положень ст. ст. 81, 88 ЦПК України судовий збір підлягає віднесенню на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 81, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Міст Експрес» про виплату заробітної (компенсації) та визнання договору недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Попов.