АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №752/9274/15-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Саліхова В.В., Болотова Є.В.

за участю секретаря Амборської Д.І.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_1, на заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 13 934 961,30 грн. заборгованості за договором позики.

Вимоги обґрунтовує тим, що 05 липня 2013 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у позику суму коштів 287625 грн., що еквівалентна 35400 доларів США та зобов»язався повернути їх до 05 січня 2014 року у сумі, що буде еквівалентна 35400 доларам США.

У зв»язку із невиконанням грошового зобов»язання у строк, ОСОБА_3 звернулась до суду за захистом своїх прав та 04 вересня 2014 року Голосіївським районним судом м.Києва ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 425968,20 грн. заборгованості та 5041,30 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, розрахованих станом на 29 травня 2014 року.

Вказує, що рішення суд тривалий строк не виконується, у зв»язку із чим сума позики, що підлягає стягненню за рішенням суду, зазнала впливу інфляційних процесів та наразі не відповідає 35400 доларам США.

За курсом валют НБУ станом на 28 травня 2015 року еквівалент 35400 доларам США становить 744861,49 грн., відтак, за вирахуванням суми, що стягнута за рішенням суду, ОСОБА_3 просить стягнути різницю у розмірі 318893,29 грн.

Також ОСОБА_3 просить стягнути 22345,84 грн. 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за період з 29 травня 2014 року по 28 травня 2015 року та 13 593 722,17 грн. передбаченого договором штрафу (5% від суми позики за кожен день прострочки).

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_2 425968,20 грн. штрафу за прострочення повернення суми позики. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13 липня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3, рішення в частині відмови у стягненні 3% річних скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто 22345,84 грн. - 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за період з 29 травня 2014 року по 28 травня 2015 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Не погодившись із заочним рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на порушення порядку, за яким можливе проведення заочного розгляду справи; посилається на пропуск строку позовної давності за вимогами про стягнення штрафу; посилається на невірне обрахування розміру штрафу та вважає, що правильною є сума штрафу в розмірі 37650 грн.; посилається на те, що зобов»язання забезпечено іпотекою і судом не з»ясовано чи звернуто на неї стягнення та яка сума боргу. Зазначає, що судом застосовано подвійну відповідальність, а саме рішенням Голосіївським районним судом м.Києва 04 вересня 2014 року з нього вже було стягнуто 3% річних.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 05 липня 2013 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у позику 287625 грн., еквівалентну 35400 доларів США та зобов»язався повернути їх не пізніше 05 січня 2014 року.

Пунктом 3 договору передбачено, що при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто до пізніше 05 січня 2017 року, позичальник сплачує штраф у сумі 5% від суми позики за кожен день прострочення.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 04 вересня 2014 року з ОСОБА_2 стягнуто 425968,20 грн. заборгованості та 5041,30 грн. 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, розрахованих станом на 29 травня 2014 року. Зазначене рішення суду не виконано.

Частково задовольняючи позовні вимоги та вирішуючи питання про стягнення штрафу, суд виходив з того, що такі вимоги ґрунтуються на вимогах закону та положеннях договору, проте на підставі ч.3 ст.551 ЦК України дійшов висновку про зменшення розміру штрафу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов"язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов"язання не допускається.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом застосовано подвійну відповідальність, зокрема 3% річних стягнуто рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 04 вересня 2014 року та цим рішенням, є помилковими та не відповідають фактичним обставинам. Судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення 18 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні цих вимог, натомість вони задоволені судом апеляційної інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 04 вересня 2014 року стягнуто 5041,60 грн. 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за період з 05 січня 2014 року по 28 травня 2014 року включно.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13 липня 2016 року, скасовано заочне рішення Голосіївського суду м.Києва від 18 лютого 2016 року в частині відмови у стягненні 3% річних та ухвалено стягнути 22345,84 грн. 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за період з 29 травня 2014 року по 28 травня 2015 року.

Проте рішення Апеляційного суду м.Києва не є предметом цього апеляційного перегляду та може бути оскаржено у визначеному процесуальним законом порядку до суду касаційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень норм процесуального права в частині заочного розгляду справи відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 належним чином обізнаний про перебування в провадженні суду цієї справи, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення повістки та ухвали про відкриття провадження у справі. Заявою від 04 грудня 2015 року ОСОБА_2 повідомив суд про іншу адресу для листування, ніж та, яка вказана у позовній заяві. У цій же заяві вказує про неможливість прибуття в судове засідання 09 грудня 2015 року.

У зв»язку із неявкою відповідача судове засідання від 09 грудня 2015 року відкладено на 19 січня 2016 року та, оскільки сторони не з»явились, повторно відкладено на 18 лютого 2016 року.

Конверт із судовою повісткою, що відправлена за новою адресою, на 18 лютого 2016 року повернувся до суду без вручення у зв»язку із закінченням терміну зберігання.

Відтак, матеріалами справи підтверджується повторність неявки відповідача та з урахуванням положень ст.ст. 74, 76 та 77 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляду справи у суді.

Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.

Посилання апеляційної скарги на пропуск позовної давності колегією суддів відхиляються у зв»язку із наступним.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою длявідмови в позові.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року при розгляді справи №6-101цс12 висловив правову позицію про те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 був належним чином обізнаний про перебування в провадженні суду першої інстанції цієї справи, проте до ухвалення рішення заяв про застосування позовної давності не подавав, відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розгляду такої заяви.

Доводи апеляційної скарги про неправильне обрахування розміру штрафу є помилковими, не ґрунтуються на умовах договору та математично не вірні.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання.

Відповідно до правил частини 2 ст.551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до пункту 3 укладеного договору, сторони домовились, що при не поверненні чи несвоєчасному поверненні суми позики позичальник сплачує штраф у сумі 5% від суми позики за кожен день прострочення. За період з 29 травня 2014 року по 28 травня 2015 року відповідно до меж заявлених вимог та умов договору, сума штрафу становить 5249156,55 грн. (287625 грн. х 5% х 365 днів).

При цьому, обрахування штрафу відповідно до умов договору слід проводити із суми 287625 грн., оскільки ця сума визначена умовами договору як сума позики, що само по собі не впливає на домовленість сторін про повернення суми позики із застосуванням еквіваленту іноземної валюти.

Таким чином, судом першої інстанції помилково визначено розмір штрафу в сумі 13 593 722,17 грн.

Разом з тим, на підставі ч.3 ст.551 ЦК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру штрафу до суми 425968,20 грн. Відтак, неправильне обрахування судом першої інстанції загальної суми штрафу не призвело до ухвалення помилкового рішення.

Доводи апеляційної скарги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а також виконання зобов"язань щодо повернення позики в будь-який інший спосіб, відхиляються колегією суддів, оскільки мають характер припущень та не містять посилань на належні і допустимі докази на підтвердження таких обставин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Заочне рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення курсової різниці не є предметом оскарження, відтак в силу положень ст.303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_1, відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В. Поліщук

Судді В.В. Саліхов

Є.В. Болотов