АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

07 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 22 травня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселенні,-

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача. Посилаючись на те,що відповідач самовільно зайняв надану позивачу кімнату у гуртожитку, просив виселити його з кімнати АДРЕСА_1 та вселити позивача та членів його родини :дружину та неповнолітнього сина в цю кімнату.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що він зі своєю сім'єю проживає в цій кімнаті понад 20 років, вона надана йому на підставі розпорядження начальника Дарницького РУГУ МВС України одразу ж після виписки його з лікарні після отриманих ним тілесних ушкоджень під час виконання службових обов'язків при затриманні злочинця, на разі він є пенсіонером МВС й не може бути виселений без надання іншого приміщення.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від22.05.2017 року даний позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 та вселено в цю квартиру ОСОБА_3 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, поданій ним від імені та в інтересах ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи та помилковість висновків суду. Зазначає, що відповідач не був повідомлений про наявність спору в суді, позовна заява та копія ухвали про відкриття провадження направлялися за невірною адресою і повернулися без вручення, а відтак суд не міг розглянути справу у першому ж судовому засіданні, не з'ясувавши причин повернення виклику до суду без вручення. Розглянувши справу за відсутності відповідача, не повідомленого про розгляд справи, суд позбавив його можливості надати пояснення та докази, неправильно встановив обставини та не урахував, що відповідач із сім'єю з 4 осіб проживає у спірному приміщенні з 1995 року , кімната АДРЕСА_1, яку він займає, не була вільною на час її надання позивачеві, крім того, відповідач не може бути виселений з цієї кімнати без надання іншого жилого приміщення, оскільки пропрацював в органах МВС України понад 20 років.

В суді апеляційної інстанції відповідач та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали з підстав, наведених в ній.

Позивач та його представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач самовільно зайняв спірне жиле приміщення - кімнату АДРЕСА_1 і з підстав ч.3 ст.116 ЖК України підлягає виселенню з цієї кімнати,а позивач - вселенню в неї на підставі виданого йому ордеру.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися не може, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають фактичним обставинам справи,що відповідно до положень ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як убачається з матеріалів справи спірним житловим приміщенням є кімната АДРЕСА_1 жилою площею 23.8 кв.м.

Згідно з положенням ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтями 128, 129 ЖК Української РСР визначено порядок та умови надання жилої площі в гуртожитку.

Так, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Ордер видається лише на вільне житлове приміщення (ст. ЖК України)

Встановлено, що в кімнаті АДРЕСА_1 мешкає відповідач із складом сім'ї 4 особи : він, дружина та двоє їх дітей.

Факту проживання відповідача у спірній кімнаті позивач не заперечує, крім того таке підтверджується наданими сторонами доказами.

Разом із цим позивачу на сім'ю з трьох осіб: він, дружина та їх малолітній син вказана кімната надана для проживання на підставі ордеру НОМЕР_1 від 17.03.2017 року ( а.с.35).

При вирішенні питання про надання спірної кімнати позивачу, власником гуртожитку питання про виселення відповідача із сім'єю не вирішувалося, а відтак не можна вважати, що вказана кімната при наданні її позивачеві була вільною.

Відповідач стверджує, що перебував у трудових відносинах з РУГУ МВС України, поселився за розпорядженням начальника РУГУ МВС України в Дарницькому районі м.Києва та проживає у спірній кімнаті відомчого гуртожитку МВС України понад 20 років.

Зазначені твердження відповідача ніяким чином не спростовані, більш за те, згідно з ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 16.12.2005 року прийнято відмову від позову Дарницького РУГУ МВС України в м.Києві до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про виселення з кімнати гуртожитку по АДРЕСА_1 у зв'язку із досягненням домовленності щодо реєстрації та проживання відповідачів у гуртожитку і провадження у справі закрито ( а.с.108).

Отже, власник та балансоутримувач гуртожитку, яким було Дарницьке РУГУ МВС України, ще у 2005 році визнав за відповідачем право на проживання у спірному приміщенні, з урахуванням чого колегія суддів не може погодитися з тим, що ОСОБА_2 самоуправно зайняв та проживає спірній кімнаті і вважає, що він не може бути виселений з підстав ст.116 ЖК України.

При цьому відповідач регулярно проводив оплату гуртожитку, яка приймалася від нього, що підтверджується долученими до справи квитанціями квитанціями ( а.с.112-117).

Відповідач працював в органах МВС України з 1992 року та звільнений наказом ГУМВС України від 23.09.2011 року № 585 у відставку Збройних Сил України відповідно до п."а"(за віком) ст.65 Положення проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 30.09.2011 року,що підтверджується витягом з послужного списку архивної особової справи ОСОБА_2( а.с.127).

Відповідно до статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Статтею 125 ЖК України встановлено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, сім'ї військовослужбовців.

Положеннями ст. 132 ЖК України визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Колегія суддів з урахуванням встановлених обставин вважає, що відповідачем надано аргументи про неможливість виселення його та його родини без надання іншого жилого приміщення: малолітня дитина, відсутність іншого житла, перебування на пенсії як пенсіонера МВС та не забезпечення його житлом протягом понад 20 років проходження служби в МВС.

Зазначені аргументи не були враховані та не перевірені судом першої інстанції, який розглянув справу за відсутності даних про належне повідомлення відповідача про судове засідання та без його участі, і судом не було встановлено фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити відповідач, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону ураховуючи наведені доводи відповідача.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про неможливість виселення відповідача з підстав зазначених у даному позові ,позовні вимоги позивача в інший частині не підлягають задоволенню.

Крім того,вирішуючи даний спір суд не залучив до участі у справі усіх осіб права та інтереси яких цим рішенням зачіпаються.

З наведених підстав рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту : У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 753 /5686/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 10470 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.