Справа №442/8147/16-ц
Провадження №2/442/613/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді Хомик А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №004413, від 31.08.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач), стягнути з відповідача на її користь грошову суму 50 000 грн., сплачену на виконання договору фінансового лізингу та судові витрати.

В обґрунтування позову покликається на те, що 31.08.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №004413, предметом якого є мінітрактор Jinma404. Відповідно до Додатку №1 Договору нею сплачено комісію за організацію в розмірі 50000 грн. представник відповідача запевняла її, що при сплаті вищезазначеної суми наступного дня їй буде передано предмет лізингу, але ні наступного дня, ні в будь-який інший день предмет лізингу їй не передано. Разом з тим, їй було розяснено, що вона має сплатити ще 250000 грн. авансового платежу, лиш тоді буде розглядатись її питання щодо передачі предмету лізингу.

Вважає, що умови Договору є несправедливими, такими що порушують її права як споживача, забезпечують захист інтересів лиш лізингодавця. Разом з тим, лізингодавець залишив за собою право односторонньо змінювати лізингові платежі ( п.п. 5.4., 8.3., 8.8., 8.12. Договору). Також вважає несправедливими пункти 12.2., 12.3., 12.4., 12.11., 12.13..

Позивач та її представник ОСОБА_2 подали заяву про розгляду справи без їх участі та підтримання позовних вимог, які просили задоволити.

Представник відповідача не зявився, подавши письмове заперечення проти позову. Разом з тим, просив про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Як стверджується матеріалами справи, що 31.08.2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», укладено договір фінансового лізингу № 004413 (надалі Договір) з додатками, відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «мінітрактор Jinma404», зазначений у п. 1.1. договору у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором.

Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 500 000 грн; авансовий платіж 250 000 грн. ; комісія за організацію 50 000 (10 % вартості предмета лізингу) та комісія за передачу (3%) 15 000 грн..

Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди (п.2 ч.1, п.5 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживача»).

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року, у справі 6-2766цс15 для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 року визначено поняття «несправедливі умови договору» закріплене в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

За частиною третьою статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Аналізуючи зміст укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що значна частина його умов є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодаця.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до п.5.1 договору автомобіль передається в користування Лізингоотримувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати 50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію - 10 % від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу - 3 % .

Пунктом 5.4. договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі-предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Як вбачається зі змісту п.п. 5.4., 8.3., 8.8. договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Таким чином, суд аналізуючи вищезазначені положення договору, приходить до висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання.

В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Суд вважає, що вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки в п. 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу .

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку що значна частина умов договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним у ч. 1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключено таку для лізингодаця. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Суд не бере до уваги заперечення відповідачем на підтвердження того, що позивачка була в повному обсязі ознайомлена з умовами договору, уважно прочитала та зрозуміла їх виходячи з наступного. Місцем укладення договору є м. Київ. Позивач проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Не має юридичної освіти та не знайома з вимогами законодавства, яке визначає правила укладення договорів. Оспорюваний договір був укладений в день написання заяви на отримання фінансового лізингу та внесення позивачем оплати у розмірі 50 000гривень на рахунок відповідача, а тому суд не вважає, що позивачу було надано достатньо часу для ознайомлення з умовами договору та отримання правової допомоги.

Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд не вважає за доцільне відступити від правової позиції Верхового Суду України оскільки така є мотивованою та приходить до висновку, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним.

Підставною слід визнати і вимогу позивача про стягнення з відповідача суми 50 000 грн., сплачених на виконання оскаржуваного договору, оскільки вказане є наслідком недійсного правочину.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №004413, від 31.08.2016 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (Лізингоодержувач).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (, юридична адреса : м. Київ -133, вул. Кутузова, 18/7, к. 613) на користь ОСОБА_1 50 000 (пятдесят тисяч) гривень, сплачену за договором фінансового лізингу №004413 від 31.08.2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в дохід держави 551,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, однак не були присутні при її розгляду з моменту отримання рішення.

Суддя Хомик А.П.