Справа №577/246/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Ярмак О. М.
Номер провадження 22-ц/788/334/17 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» і представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

13 січня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вимоги якого 29 квітня 2015 року збільшило та обґрунтовує їх тим, що 29 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав 90000 доларів США строком до 20 липня 2029 року. У забезпечення кредитних зобов`язань 29 липня 2008 року банк уклав з ОСОБА_3 договір поруки. 08 грудня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» придбало у ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги за вказаними кредитним договором і договором поруки. Оскільки відповідачі своїх зобов`язань належним чином не виконали, утворився борг, який станом на 22 квітня 2015 року склав 2957781,37 грн. та який позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» проценти за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 липня 2008 року, за період з 09 серпня 2012 року до 22 квітня 2015 року в розмірі 23825,48 доларів США, що у перерахунку на національну валюту України станом на 18 листопада 2016 року становить 620735 грн. 67 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності та припиненням поруки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 767 грн. 34 коп.

ПАТ «Дельта Банк» з вказаним рішенням в частині незадоволених вимог не погодилося та, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд, дійшовши висновку про зміну строку виконання зобов`язання та виникнення у ПАТ «УкрСиббанк» права на звернення до суду у 2009 році, не врахував, що позивач набув право вимоги лише 08 грудня 2011 року. Вважає, що відповідачі втратили право на подання заяви про застосування до спору наслідків пропуску строку позовної давності після перегляду справи касаційною інстанцією та направлення її на новий розгляд до місцевого суду. Також зазначає, що здійснення відповідачем платежів у 2012-2014 роках свідчить про визнання ним свого боргу, а тому перебіг строку позовної давності переривався. Крім того, вважає висновки суду про припинення поруки після спливу шестимісячного строку з дня повідомлення поручителя про дострокове повернення боргу безпідставними, оскільки банк строк виконання зобов`язань направленням листа поручителю не змінював, а лише повідомив про існуючий борг. Безпідставним вважає також застосування судом вимог закону щодо перебігу позовної давності до строку пред`явлення вимог до поручителя, а також неврахування того, що позовна давність за вимогами про погашення боргу періодичними платежами обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Вважає наданий відповідачем розрахунок боргу з урахуванням облікової ставки НБУ безпідставним та таким, що не відповідає умовам укладеного договору.

ОСОБА_1 не погодився з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог банку та через свого представника оскаржив рішення в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення в частині стягнення процентів за кредитним договором та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач, пред`явивши 30 червня 2009 року вимогу про дострокове повернення боргу, змінив строк виконання зобов`язання на 08 серпня 2009 року, проте з позовом звернувся лише 13 січня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності до вимог про стягнення боргу за кредитом та річного строку до вимог про стягнення неустойки. Вказує, що положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняють кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_2 , які підтримали доводи своїх апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили взяті на себе за кредитним договором та договором поруки зобов`язання, проте банк, змінивши строк виконання зобов`язання, у межах строку позовної давності за захистом своїх прав з позовом до позичальника не звернувся, як і не звернувся з вимогами до поручителя у межах 6-місячного строку дії поруки. Таким чином, суд відмовив у задоволенні вимог до поручителя, а вимоги до позичальника щодо стягнення процентів за користування коштами задовольнив частково.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав 90000 доларів США для придбання нерухомості на строк до 30 липня 2029 року та сплатою 12,80 % річних за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів від дати видачі кредиту (т. 1 а.с. 6-16).

Сторонами також обумовлено зміну розміру процентної ставки у випадку порушення позичальником кредитної дисципліни на 25,6 %, а також застосування 12,80 % річних за користування кредитними коштами щомісяця у випадку, якщо інший розмір процентів не буде встановлено банком (п.п. 1.3.1 1.3.4, 5.1, 5.2, 10.2 кредитного договору).

В п.12.1 цього договору вони погодили порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку у разі порушення зобов`язання та настання, як правового наслідку, зміни умов договору, а саме: зміну терміну повернення кредиту.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань банк прийняв заставу нерухомості, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та є власністю ОСОБА_1 (п.п. 2.1 кредитного договору).

Крім того, 29 липня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 220423, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати за взяті позичальником кредитні зобов`язання у повному обсязі у випадку їх невиконання (п.п. 1.1 1.5 договору поруки).

Оскільки взятих на себе зобов`язань з повернення кредитних коштів, до 28 числа кожного місяця, шляхом сплати кредиту та процентів за його користування на загальну суму 1035 доларів США, ОСОБА_1 належним чином не виконував, тому 30 червня 2009 року ПАТ «УкрСиббанк» направив відповідачам листи-вимоги про дострокове повернення кредиту, які були отримані ними 06 липня 2009 року (т. 1 а.с. 194, 195).

З вказаних листів-вимог вбачається, що станом на 30 червня 2009 року розмір простроченої заборгованості складає 2400,29 доларів США, а залишок по кредиту 88895,95 доларів США, які банк просив сплатити протягом 30 днів з моменту отримання листів відповідачами, а також роз`яснив, що у випадку не усунення вказаних порушень на 31 день, банк вважає термін повернення кредиту таким, що настав, та вимагає дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором.

Проте борг відповідачі у визначений у вимозі строк не сплатили.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, зокрема і за вказаними вище кредитним договором та договором поруки (т. 1 а.с. 37-38).

Права вимоги за кредитами перейшли до ПАТ «Дельта Банк» з моменту підписання акту приймання-передачі прав вимоги від 16 лютого 2012 року (т. 1 а.с. 36).

Про перехід від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були повідомлені (т. 1 а.с. 120-124, 138-141).

Проте, набувши право вимоги про стягнення вже існуючого на момент придбання ПАТ «Дельта Банк» боргу, позивач впродовж тривалого часу з вимогами про стягнення боргу з відповідачів до суду не звертався.

Пред`явивши такі вимоги 13 січня 2015 року та в послідуючому уточнивши їх, ПАТ «Дельта Банк» вказав, що борг станом на 22 квітня 2015 року складає 2957781,37 грн. та складається з 1966896,39 грн. заборгованості по кредиту та 990884,98 грн. боргу по відсотках (т. 1 а.с. 99).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 31 серпня 2016 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 звернулися до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності та наслідків його пропуску, який для банку закінчився 08 серпня 2012 року. Крім того, заявники звернули увагу на закінчення 6-місячного строку дії поруки (т. 2 а.с. 154-157, 167-170).

З огляду на вказані обставини вбачається, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про несвоєчасне виконання відповідачами своїх зобов`язань за укладеними з банком договорами, тобто про порушення прав позивача.

Відповідають встановленим у справі обставинам та вимогам закону також і висновки місцевого суду в частині втрати банком права на захист своїх прав за рахунок поручителя.

Так, ПАТ «УкрСиббанк» змінило строк виконання основного зобов`язання шляхом направлення листів-вимог 30 червня 2009 року, які відповідачі отримали 06 липня 2009 року, проте впродовж 31 дня борг не повернули, внаслідок чого 08 серпня 2009 року у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право на звернення до суду з вимогами про повернення боргу, а відтак і почалося обчислення шестимісячного строку дії поруки.

Проте у період з 08 серпня 2009 року по 08 лютого 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» вимог до поручителя про повернення боргу не пред`явив, а тому втратив право такої вимоги, а у поручителя на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України припинився обов`язок відповідати за борговими зобов`язаннями позичальника ОСОБА_1 .

Вірно встановивши обставину зміни банком строку виконання основного зобов`язання та виникнення у позивача права на звернення до суду за захистом своїх прав за рахунок позичальника ОСОБА_1 , суд першої інстанції також дійшов обґрунтованих висновків про початок перебігу строку позовної давності з 08 серпня 2009 року, який складає три роки та спливає 08 серпня 2012 року.

Проте, спростовуючи доводи представника банку про визнання відповідачем боргу у зв`язку зі сплатою коштів у період з 27 квітня 2012 року по 31 липня 2014 року, суд дійшов помилкових висновків, що ці дії відповідача не мають правового значення, оскільки вчинені після зміни строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку може належати часткова сплата боржником основного боргу та/або сум санкцій.

Обставина внесення платежів у період з 27 квітня 2012 року по 31 липня 2014 року відповідачем визнана та підтверджується випискою по особовим рахункам позичальника за період з 20 грудня 2011 року по 10 жовтня 2016 року.

Зокрема, у межах трирічного строку позовної давності, тобто з 08 серпня 2009 року по 08 серпня 2012 року, ОСОБА_1 27 квітня 2012 року, 30 травня 2012 року, 27 червня 2012 року та 27 липня 2012 року сплачено по 200 доларів США, а всього 800 доларів США, у рахунок погашення кредитної заборгованості (т.3 а.с.2-62).

Таким чином, факт визнання боргу відповідачем шляхом часткового погашення боргу по кредиту у сумі 200 доларів США, яке відбулося 27 квітня 2012 року, дає підстави для висновку про переривання перебігу строку позовної давності, наслідком чого є початок його перебігу заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

З викладеного вбачається, що право банку на захист порушених прав шляхом пред`явлення вимог про стягнення боргу до відповідача після переривання строку позовної давності, виникло з 27 квітня 2012 року та спливло 27 квітня 2015 року і у межах цього строку банк пред`явив свої вимоги, подавши до суду 13 січня 2015 року відповідний позов.

У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 з приводу застосування до спірних правовідносин законодавства про захист прав споживачів щодо заборони кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув в частині задоволених вимог банку, є безпідставними.

Крім того, заявник апеляційної скарги посилається на п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, проте не звернув увагу на зміни в законодавстві й на те, що в зазначеному пункті постанови роз`яснюються застосування ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Також п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв`язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 1966896,39 грн. та 370149,31 грн. боргу по відсоткам за користування кредитними коштами у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності з підстав, передбачених ч. 4 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 08 серпня 2009 року розмір простроченої заборгованості складав 528,23 доларів США, а розмір заборгованості, яку банк мав право стягнути з відповідача достроково 88367,72 доларів США, тобто загальний борг складав 88895,95 доларів США.

Як зазначалося вище, та як вбачається з наданої банком виписки по кредитному договору, ОСОБА_1 в період з 08 серпня 2009 року по 22 квітня 2015 року здійснював платежі і їх сума склала 58944,51 доларів США (т.3 а.с.276-279).

Часткове повернення боргу відбувалося після закінчення строку виконання кредитного договору, так і його умов щодо обов`язку позичальника щомісячного повернення боргу у визначених графіком платежах.

Таким чином, сума боргового зобов`язання, яка існувала станом на 08 серпня 2009 року, зменшується на вище зазначений розмір погашеного боргу та складає 32910,01 доларів США (88895,95 - 58944,51), які підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково вимоги банку про стягнення відсотків, суд першої інстанції вірно виходив з того, що після закінчення строку виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 продовжує користуватися коштами банку, а так як розмір процентів сторонами не встановлений, то він, з урахуванням положень ст. 536, 1048 ЦК України, визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Проте, з визначеним судом розміром заборгованості по відсотках колегія суддів повністю погодитися не може.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з повідомленням та витягом з наказу військового комісара ОСОБА_5 в м. Києві військового комісаріату рядовий ОСОБА_1 з 09 серпня 2014 року призваний до лав Збройних Сил України на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 та відповідно до мобілізаційного плану направлений до військової частини НОМЕР_1 , с. Старичі, де проходив військову службу.

Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

На вказані положення закону суд першої інстанції увагу не звернув, в зв`язку з чим помилково стягнув проценти за період з 09 серпня 2014 року по 22 квітня 2015 року у сумі 10594,31 доларів США.

За викладених обставин позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування коштами банку за період з 08 серпня 2009 року по 09 серпня 2014 року, розмір якої складає 13231,17 (23825,48 - 10594,31) доларів США.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення відсотків за користування чужими коштами з підстав, передбачених ч. 4 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутих процентів до 13231,17 доларів США.

З огляду на викладене права позивача порушені неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, а тому підлягають захисту шляхом часткового задоволення позовних вимог і стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредиту у сумі 32910,01 доларів США, що у перерахунку на національну валюту України, виходячи з курсу долара США до гривні України, встановленого Національним банком України станом на 11 квітня 2017 року, за яким 100 доларів США дорівнює 2693,3241 грн. України, становить 886266 грн. 57 коп. і 13231,17 доларів США, що еквівалентно 356358 грн. 29 коп., боргу по процентам.

На підставі ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

При зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 7673,40 грн. (3654 + 4019,40).

ОСОБА_1 при зверненні до апеляційного суду частково сплачено судовий збір у сумі 844,08 грн., а сплату решти 3175,32 грн., на підставі ухвали апеляційного суду від 28 лютого 2017 року відстрочено до ухвалення рішення у даній справі. На час ухвалення рішення судовий збір ним не сплачений.

Враховуючи, що позов задоволений частково (на 42%), пропорційно до задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 1534,68 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 1688,15 грн. в апеляційному суді, всього 3222 грн. 83 коп.

Пропорційно до відмовлених вимог (на 58%) в дохід держави підлягає стягненню з позивача 2331,25 грн., а з відповідача ОСОБА_1 - 844,07 грн. не доплаченого судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2016 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 липня 2008 року у сумі 32910,01 доларів США, що еквівалентно 886266 грн. 57 коп.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» процентів та в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» проценти за користування коштами у сумі 13231,17 доларів США, що еквівалентно 356358 грн. 29 коп., а не 23825,48 доларів США, що еквівалентно 620735 грн. 67 коп., як зазначив суд першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 1534 грн. 68 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1688 грн. 15 коп. за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути в дохід держави не доплачений судовий збір за розгляд справи апеляційним судом з ОСОБА_1 у сумі 844 грн. 07 коп. та з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» у сумі 2331 грн. 25 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді