АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та без належної оцінки наявних у справі доказів, а викладені в ньому висновки обставинам справи не відповідають. Суд не надав належної оцінки показам допитаних в судовому засіданні в якості свідків сусідів та близьких знайомих позивача, які підтвердили, що її неповнолітній онук ОСОБА_6 не проживає в спірній квартирі і його речі там відсутні. Зазначила, що реєстрація ОСОБА_6 в належній ОСОБА_3 квартирі відбулася без її згоди і носила формальний характер, так як дитина там ніколи не проживала, а постійно мешкає разом з батьками за іншою адресою, за місцем реєстрації матері. Суд безпідставно не врахував подані позивачем докази на підтвердження того, що її онук постійно обслуговується в поліклініці за місцем свого фактичного проживання, а також відеозапис, на якому міститься відео-файл бесіди з матір'ю ОСОБА_6 - ОСОБА_8, яка сама зазначає про те, що її син постійно мешкає з нею за адресою АДРЕСА_1. Посилалася на те, що відповідач не надав суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він чи його син ОСОБА_6 постійно проживає чи має намір постійно проживати в спірній квартирі, проте йому в цьому чиняться перешкоди. Зазначила, що суд безпідставно не прийняв до уваги подані ОСОБА_3 акти обстеження житла, посилаючись на те, що вони не затверджені посадовою особою житлово - будівельного кооперативу, оскільки дані акти затверджені головою правління кооперативу і скріплені печаткою. Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення глави 2 Житлового кодексу, яка регулює порядок використання наймачами жилих приміщень в будинках державного і громадського фонду, так як спірна квартира перебуває у власності позивача, тобто відноситься до приватного житлового фонду. Вказала, що реєстрація ОСОБА_6 в квартирі позивача обмежує її в можливості в повному обсязі реалізовувати свої права власника, зокрема право вільно розпорядитися своїм майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Третя особа ОСОБА_7 просила апеляційну скаргу задовольнити.

Представник Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордеру НОМЕР_1 від 23 жовтня 1984 року, виданого згідно рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 837 від 19 вересня 1984 року, ОСОБА_3 на сім'ю з трьох осіб: на неї, доньку ОСОБА_7 і сина ОСОБА_5, було надано в користування трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2.

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 168-С від 05 лютого 2009 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 78,30 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м..

Як вбачається з довідки за формою № 3 від 05 липня 2016 року вих. №2272, виданої Житлово - будівельним кооперативом «Шовковик - 10», в квартирі за адресою АДРЕСА_2, зареєстровано чотири особи: власник ОСОБА_3, її донька ОСОБА_7, син ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за цією адресою з 21 вересня 2006 року.

Актом від 15 листопада 2015 року, за підписами власника квартири НОМЕР_3 ОСОБА_11, власника квартири НОМЕР_2 ОСОБА_10, власника квартири НОМЕР_4 ОСОБА_12, затвердженим головою правління Житлово - будівельного кооперативу «Шовковик - 10» ОСОБА_13, було засвідчено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня реєстрації - 21 вересня 2006 року і по день складання даного акту, в квартирі АДРЕСА_3 не проживає.

Актом від 06 квітня 2016 року, за підписами власника квартири НОМЕР_3 ОСОБА_11, власника квартири НОМЕР_2 ОСОБА_10, власника квартири НОМЕР_4 ОСОБА_12, затвердженим головою правління Житлово - будівельного кооперативу «Шовковик - 10» ОСОБА_13, було засвідчено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня реєстрації - 21 вересня 2006 року і по день складання даного акту, в квартирі АДРЕСА_3 не проживає.

Актом від 20 вересня 2016 року, за підписами власника квартири НОМЕР_3 ОСОБА_11, власника квартири НОМЕР_2 ОСОБА_10, власника квартири НОМЕР_4 ОСОБА_12, затвердженим головою правління Житлово - будівельного кооперативу «Шовковик - 10» ОСОБА_13, було засвідчено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня реєстрації - 21 вересня 2006 року і по день складання даного акту, в квартирі АДРЕСА_3 не проживає.

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2» Деснянського району міста Києва вих. № 983 від 01 вересня 2017 року, неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, перебуває на обліку в Центрі первинної медико - санітарної допомоги № 2 та протягом 2015 - 2016 років звертався до клініки за медичною допомогою і проходив профілактичні щорічні огляди. При відвідуванні поліклініки дитину завжди супроводжує матір. Останній раз лист непрацездатності по догляду за дитиною ОСОБА_6 надавався матері останнього ОСОБА_8 у травні 2011 року.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, ОСОБА_3 посилалася на те, що реєстрація онука в належній їй квартирі носить формальний характер, він там ніколи не проживав і не проживає, незважаючи на відсутність в цьому будь-яких перешкод, а тому, в силу положень ст. 405 ЦК України, є таким, що втратив право користування даним житлом у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 71, 72, 107 Житлового кодексу Української РСР, зазначаючи, що неповнолітній ОСОБА_6 не має змоги постійно проживати в спірній квартирі, так як у його батьків наявний конфлікт з позивачем і її донькою, проте періодично він мешкає в даному житлі разом з батьком ОСОБА_5. Так як ОСОБА_3 не будо доведено факт постійного непроживання її малолітнього онука у спірній квартирі, позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не може, оскільки при вирішенні спору суд припустився порушень норм матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вимогами про визнання свого неповнолітнього онука ОСОБА_6 таким, що втратив право користування належною їй на праві власності квартирою № АДРЕСА_2, посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, та зазначаючи, що реєстрація дитини в цій квартирі носила формальний характер і онук ніколи в даному житлі не проживав.

Разом з тим, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вирішив спір між сторонами із посиланням на положення статей 71, 72, 107 Житлового кодексу Української РСР, які регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та не розповсюджують свою дії на існуючі між сторонами правовідносини, при цьому доводам позивача щодо того, що ОСОБА_6 є таким, що втратив право користування житлом в силу положень ст. 405 ЦК України оцінки не надав, наявність чи відсутність підстав для застосування цієї норми закону не з'ясував, тобто, наведені ОСОБА_3 доводи по суті не перевірив.

Так, за правилом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Стаття 156 Житлового кодексу Української РСР закріпила, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне

господарство.

З сукупного аналізу вищезазначених положень закону вбачається. що члени сім'ї власника, до яких відносяться також його діти, мають право на користування житловим приміщенням нарівні з власником житла.

Як встановлено з матеріалів справи, в квартирі за адресою АДРЕСА_2 значиться зареєстрованим син ОСОБА_3 - ОСОБА_5.

Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що ОСОБА_5 переважно мешкає разом з дружиною ОСОБА_8, в квартирі її батьків, проте періодично проживає і за місцем реєстрації, в квартирі, власником якої є його мати, за адресою АДРЕСА_2.

Факт проживання ОСОБА_5 увищевказаній квартирі вбачається також і з висновку дільничного інспектора поліції Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 14 вересня 2016 року, де зазначено, що між донькою позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_5 виникають конфлікти стосовного ведення побуту під час проживання на одній житловій площі.

Таким чином, виходячи з положень ст. 29 ЦК України та ст. 156 ЖК Української РСР, квартира за адресою АДРЕСА_2 вважається місцем проживання ОСОБА_5 та за ним, як за членом сім'ї власника квартири ОСОБА_3, зберігається право користування даним житлом.

Стаття 156 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника житла не потрібно.

За змістом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки з досліджених судом доказів вбачається, що батько неповнолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_6 ОСОБА_14 періодично мешкає в квартирі за адресою АДРЕСА_2 і за ним зберігається право користування цим житлом нарівні з власником, він має також право на вселення до цього житла свого сина, а неповнолітній ОСОБА_6 має право проживати в спірній квартирі, за місцем проживання свого батька.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що матір ОСОБА_6 - ОСОБА_8 постійно проживає і зареєстрована в квартирі за адресою АДРЕСА_4, тобто, що це житло є місцем проживання матері дитини в розумінні статті 29 ЦК України.

Інформація про власників цієї квартири і про створені в ній умови для проживання неповнолітньої дитини в матеріалах справи також відсутня.

З огляду на таке, колегія суддів вважає, що немає підстав обґрунтовано стверджувати, що право ОСОБА_6 на житло, закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» і Декларації прав дитини, буде дотримано при позбавленні його права користування квартирою за адресою АДРЕСА_2, в якій зареєстрований і періодично проживає його батько.

Враховуючи викладене, так як місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання одного з її батьків, оскільки ОСОБА_6 був зареєстрований і набув право користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 як неповнолітня дитина члена сім'ї власника житла - сина ОСОБА_3 ОСОБА_5, а також враховуючи відсутність у суду достовірних і достатніх доказів наявності у дитини у користуванні іншого житла, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщення, не підлягають задоволенню.

Положення статті 405 ЦК України, на які посилається в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3, не спростовують висновку про відмову у позові, з огляду на наступне.

Так, згідно частини 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, ОСОБА_6 не є членом сім'ї власника квартири ОСОБА_3 в розумінні положень Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР, про що зазначає і сама позивач в своїй позовній заяві.

Неповнолітній ОСОБА_6 був зареєстрований і набув права користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 у відповідності до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, як неповнолітня дитина члена сім'ї власника житла, яким є його батько.

З огляду на таке, положення ст. 405 ЦК України щодо визнання відсутнього понад один рік члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житлом, не можуть слугувати безумовною підставою для позбавлення ОСОБА_6 права користування житловим приміщенням, в якому зареєстрований і проживає його батько ОСОБА_5.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 є обґрунтованими, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення з інших правових підстав.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: