Справа № 509/3485/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Задеряка Г.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за первісним позовом

ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_4

до

ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики,

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_4

про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеною вище позовною заявою, посилаючись на те, що 20.09.2004 року між ним та відповідачкою в простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого позивач позичив відповідачці суму у розмірі 2000,00 тисяч доларів США під заставу земельної ділянки площею 2,783 га, розташованої на території Миколаївської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, належного ОСОБА_2 на підставі державного акта серії ІІ-ОД № 042586 від 23.08.2001 року під 5 (пять) відсотків в місяць.

У звязку з тим, що в розписці не було вказано точної дати повернення грошей, позивач через приватного нотаріуса ОСОБА_5 передав відповідачці заяву, в якій просив на протязі 7 (семи) днів повернути йому вищевказаний борг.

Відповідачка, отримавши заяву 08.09.20116 року, у встановлений строк борг не повернула, тому позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на його користь зазначену суму у розмірі 51949,20 грн., що еквівалентно 2000 (дві тисячі) доларів США.

В ході розгляду справи позивач надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на його користь в якості заборгованості суму у розмірі 51949,20 грн. та 94807,29 грн. процентів за користування грошовими коштами, а всього 146756,49 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували та надали зустрічний позов, в якому просила визнати угоду договорі позики від 20 вересня 2004 року недійсним на підставі ст.233 ЦК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.12.2016 року зустрічну позовну заяву обєднано в одне провадження з первісним позовом.

В ході розгляду справи, 25.10.2017 року відповідачка надала суду доповнення до зустрічної позовної заяви, в якій просила поновити строк позовної давності, визнати договір позики недійсним та стягнути з ОСОБА_4 доходи від безпідставно набутого майна в сумі 150000 грн.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.11.2017 року в прийнятті даного доповнення до зустрічної позовної заяви в частині вимоги про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна відмовлено, в звязку зі зміною предмету позову після початку судового розгляду.

В ході розгляду справи, 11.12.2017 року відповідачка надала суду уточнено зустрічну позовну заяву, в якій просила поновити строк позовної давності, визнати договір позики недійсним та стягнути з ОСОБА_4 збитки в сумі 150000 грн.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.12.2017 року в прийнятті даної уточненої зустрічної позовної відмовлено, в звязку зі зміною предмету позову після початку судового розгляду.

Представник позивача проти задоволення зустрічного позову, та уточненого зустрічного позову заперечувала, у його задоволенні просила відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, судом встановлено, що 20 вересня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали між собою договір позики, за яким ОСОБА_4 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (позичальник), а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти у сумі 2000 доларів США і зобовязалась їх повернути без зазначення строку повернення. На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 надала ОСОБА_4 розписку, яка посвідчує передання їй позикодавцем вказаної грошової суми.

У звязку з тим, що в розписці не було вказано точної дати повернення грошей, позивач через приватного нотаріуса ОСОБА_5 передав відповідачці заяву, в якій просив на протязі 7 (семи) днів повернути йому вищевказаний борг.

Відповідачка отримала заяву 08.09.2016 року, однак грошей не повернула.

Таким чином, між сторонами виникли зобовязання із договору позики, за яким позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Докази виконання грошового зобовязання відповідачем не надані.

Враховуючи, що позивачем було надано відповідачу у позику грошові кошти у доларах США, та приймаючи до уваги вимоги ч.2 ст.533 ЦК України, відповідно до яких, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а тому позивачем перерахована сума боргу в розмірі 2000 доларів США в грошовий еквівалент у гривні, що станом на 22.09.2016 року за курсом Нацбанку України еквівалентно 51949,20 грн.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст.525, 526 та ч.2 ст.530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні подвійної облікової ставки Нацбанку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, законом установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Розмір процентів договором позики визначений, це 5% в місяць.

За правилами ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до зміненої заяви позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь в якості заборгованості суму у розмірі 51949,20 грн. за основним зобовязанням в сумі 2000,00 доларів США, а також 94807,29 грн. - проценти від суми позики.

Враховуючи той факт, що в розписці не було зазначено дату повернення коштів, а вимога про повернення коштів висунута позивачем лише 31.08.2016 року, то проценти від суми позики не можуть бути стягнені до цієї дати в межах 3-річного строку позовної давності.

Отже, стягненню підлягає лише сума основного боргу, а саме 51949,20 грн.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, то відповідно до ст..233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто виходячи з цього, тяжкі обставини розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми.

За змістом ст.233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

В якості доказів знаходження саме таких тяжких обставин на момент укладення договору позики відповідачка ОСОБА_2 надала свідоцтва про смерть від 24.06.2002 р. та 15.03.2004 р.

Допитані по справі свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили, що ОСОБА_2 заборгувала їм гроші, суму не зазначали, в подальшому гроші віддала, бо зайняла у іншого чоловіка, але суму її боргів на той час зазначити не могли. Повідомили також, що ОСОБА_2 поховала на протязі 1,5 року чоловіка та зятя, сама хворіла, гроші займала на похорон чоловіків.

Доказів своєї тяжкої хвороби або хвороби інших родичів відповідачкою надано не було.

З наданих відповідачкою доказів, її пояснень, показів свідків не вбачається, що ОСОБА_2 на момент укладання договору позики в сумі 2000 доларів США, знаходилась під впливом тяжких обставин, чим скористалась інша сторона. Тим більше, що взявши в борг 2000 доларів США у ОСОБА_4 під 5% в місяць для погашення інших боргів, відповідачка не усунула чи зменшила свої обставини, які вона вважала тяжкими, а навпаки.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами наявність тяжких обставин, в яких перебувала на момент отримання позики та нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину. Тому в задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним повинно бути відмовлено.

Позивач в ході розгляду справи просив застосувати строк позовної давності до заявленої зустрічної позовної заяви відповідачки, але суд вважає за можливе поновити цей строк з огляду на наступне.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються,

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження,

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин

Договір позики укладено 22.09.2004 року. Крім цього відповідачка оформила на позивача довіреність від 20.09.2004 р. та заповіт від 20.09.2004 року. Позивач на протязі всього часу жодних вимог щодо повернення боргу відповідачки не висував. Крім того, остання вважала, що позивач користується земельною ділянкою, що належала їй на праві власності згідно державного акту серії ІІ-ОД № 042586, так як саме він сплачував земельний податок всі ці роки, отримував дохід за використання земельної ділянки, який залишав собі в рахунок погашення заборгованості.

Незважаючи на те, що вказані обставини не були доведені відповідачкою при розгляді справи, суд вважає, що може взяти їх до уваги та розглянути по суті зустрічний позов ОСОБА_2

З урахуванням викладеного, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову повинно бути відмовлено за недоведеністю.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 51949 (пятдесят одну тисячу девятсот сорок девять) грн. 20 копійок.

В задоволенні решти вимог у первісному позові відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до частини задоволений позовних вимог у сумі 826,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі до Овідіопольського районного суду Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Бочаров А.І.