№ 201/3633/17
провадження 2/201/1409/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, звернення стягнення і припинення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 березня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, звернення стягнення і припинення права власності. Позивач у своєму позові посилається на те, що 16 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 16 лютого 2016 року за реєстровим № 51. 27 лютого 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики грошей, згідно якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 2 700 000 (два мільйона сімсот тисяч) гривень до підписання договору позики, кінцевий строк повернення позики не пізніше 17 квітня 2016 року, що визначено у додатковій угоді до договору позики грошей від 27 лютого 2016 року. В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за договором позики грошей було укладено договір іпотеки між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 року за реєстровим № 101, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В порушення умов п. 4 додаткової угоди до договору позики, укладеної 27 лютого 2016 року ОСОБА_6 не було повернуто ОСОБА_1 суму позики у розмірі 2 700 000.00 (два мільйони сім тисяч) гривень в строк до 17 квітня 2016 року, у звязку з чим, відповідно до ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» та пунктів 5.1-5.4. договору іпотеки від 27 лютого 2016 року за реєстровим № 101, у звязку із неусуненням відповідачем порушень зазначеного вище договору позики грошей, допущених з боку позичальника, а саме не сплати 2 700 000.00 гривень, може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно вище зазначену квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2. Тобто іпотечним договором від 27 лютого 2016 року, реєстровий № 101, передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки вказану квартиру. Іпотекодавець ОСОБА_2 не визнає право позивача на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки вказане нерухоме майно квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Борг за договором позики не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно), задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні на адресу суду не заперечував проти розгляду справи за наявними матеріалами без її участі, а також те, що дійсно борг перед позивачем є, було укладено договори позики та іпотеки з відповідачем, фактично є заборгованість з обєктивних причин. Відповідачем все зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавала. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що 16 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 16 лютого 2016 року за реєстровим № 51. 27 лютого 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики грошей, згідно якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 2 700 000 (два мільйона сімсот тисяч) гривень до підписання договору позики, кінцевий строк повернення позики не пізніше 17 квітня 2016 року, що визначено у додатковій угоді до договору позики грошей від 27 лютого 2016 року. В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за договором позики грошей було укладено договір іпотеки між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 року за реєстровим № 101, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В порушення умов п. 4 додаткової угоди до договору позики, укладеної 27 лютого 2016 року ОСОБА_6 не було повернуто ОСОБА_1 суму позики у розмірі 2 700 000.00 (два мільйони сім тисяч) гривень в строк до 17 квітня 2016 року. Борг по договору не погашено, позивачу завдані збитки.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні зясовано та підтверджено матеріалами справи, що дійсно 16 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 16 лютого 2016 року за реєстровим № 51. 27 лютого 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики грошей, згідно якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 2 700 000 (два мільйона сімсот тисяч) гривень до підписання договору позики, кінцевий строк повернення позики не пізніше 17 квітня 2016 року, що визначено у додатковій угоді до договору позики грошей від 27 лютого 2016 року. В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за договором позики грошей було укладено договір іпотеки між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 року за реєстровим № 101, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Нерухоме майно, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 16 лютого 2016 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрованого за № 51, реєстраційний номер обєкта нерухомості: 01. Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна є чинним по сьогодні та ніким не оспорений. Реєстрація права власності за відповідачем проведена 16 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порушення умов п. 4 додаткової угоди до договору позики, укладеної 27 лютого 2016 року ОСОБА_6 не було повернуто ОСОБА_1 суму позики у розмірі 2 700 000.00 (два мільйони сім тисяч) гривень в строк до 17 квітня 2016 року, у звязку з чим, відповідно до ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» та пунктів 5.1-5.4. договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 року за реєстровим № 101, у звязку із неусуненням відповідачем порушень зазначеного вище договору позики грошей, допущених з боку Позичальника, а саме не сплати 2 700 000.00 гривень, може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає: у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Ч. 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Аналогічні положення має і сам іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 року за реєстровим № 101, а саме: 5.1. Іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених цим договором та законодавством, в тому числі у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов зобовязання (повністю або частково), зокрема, але не виключно, якщо в строки, встановлені договором позики грошових коштів, іпотекодавець не поверне (повністю або частково) іпотеко держателю суму позики або іншу заборгованість, що передбачені та/або випливають із зобовязання, а також в інших випадках, передбачених договором позики грошових коштів рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій/запевнень або будь-який документ наданий іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявляється (стануть) недійсними. 5.3. Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя, іншими способами, передбаченими законодавством на момент звернення стягнення. 5.4. Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя (договір про задоволення вимог іпотеко держателя). 5.4.1. Задоволення вимог іпотеко держателя здійснюється шляхом: - набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязань; - продажу іпотеко держателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку передбаченому діючим законодавством України.

Прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання зобовязань за Договором позики грошей у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про Іпотеку». Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя після спливу тридцятиденного строку з моменту надсилання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобовязання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вказаної вимоги. У такому випадку цей договір буде виступати правовстановлюючим документом та правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п.5.4.).

Тобто договором іпотеки від 27 лютого 2016 року реєстровий № 101, передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки нерухоме майно квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2. Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 рорку за реєстровим № 101, передбачає у п. 5.4.2.1., що відповідно до Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодавець ОСОБА_2 не визнає право позивача на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки нерухоме майно квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Здійснити реєстрацію права власності в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виявляється можливим, оскільки, приватним нотаріусом ОСОБА_7 накладено арешт на нерухоме майно на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року, що належить ОСОБА_2. У звязку з чим, позивач не має можливості зареєструвати за собою право власності на підставі договору іпотеки на вище зазначену квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Єдиним засобом захисту права іпотекодержателя - позивача в даному випадку є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в сумі 2 700 000.0 грн. та визнання на нього права власності, позивач бажає задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - нерухоме майно квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Пунктом 39 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотеки іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року, виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, статей 33, 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку» та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до норм ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Нормою ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ст. 16 ЦК України, однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору на суму 1122.11 гривень.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст. 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, відповідно до якої у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача крім вказаних в договорі позики та договорі іпотеки сторін, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги частково позицію сторони відповідача стосовно не згоди з частиною позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей від 27 лютого 2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 2 700 000.00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер обєкта нерухомості: 01, шляхом передачі іпотекодержателю ОСОБА_1 предмета іпотеки у власність відповідно до договору іпотеки від 27 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 року за реєстровим №101, а також припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_2, в тому числі право володіння, користування та розпорядження на квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 514, 516, 526, 549, 550, 589, 590, 612, 624, 625, 627, 629, 632 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 8, 33, 35, 36, 37, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей від 27 лютого 2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 2 700 000.00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер обєкта нерухомості: 01, шляхом передачі іпотекодержателю ОСОБА_1 предмета іпотеки у власність відповідно до договору іпотеки від 27 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 лютого 2016 року за реєстровим №101 .

Припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_2, в тому числі право володіння, користування та розпорядження на квартиру, загальною площею 140.9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -