У х в а л а

12 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 24 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив: визнав за ОСОБА_4 право власності на відповідні нежитлові будівлі, які знаходяться на АДРЕСА_1; зобов'язав Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі - КП «Київське МБТІ») зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на зазначене нерухоме майно; стягнув з АГК «Радосинь» на користь ОСОБА_4 1 тис. 700 грн державного мита та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Апеляційний суд м. Києва 29 листопада 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року залишив без змін.

29 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 10, 11 Закону України «Про кооперацію»; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме частини другої статті 292 ЦПК України щодо права апеляційного оскарження; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підстави подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачені пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України (як суду касаційної інстанції) від 24 червня 2008 року і 7 липня 2009 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 червня 2012 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від: 1 квітня 2015 року; 11 лютого, 2 березня, 15 і 16 червня, 21 вересня, 4 і 16 листопада 2016 року; 22 березня, 5, 17 і 19 квітня, 24, 25 і 31 травня, 29 червня, 5 липня (чотири ухвали), 12 і 18 липня, 19 липня (дві ухвали), 20 і 26 липня 2017 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального і процесуального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 3 лютого, 13 квітня, 18 травня і 13 липня 2016 року, 28 березня і 5 липня 2017 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 20 вересня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання права власності на відповідне нерухоме майно за позивачкою з огляду на те, що нормами цивільного законодавства України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення; при цьому апеляційний суд зазначив (з чим погодився суд касаційної інстанції), що порушення зобов'язання за домовленістю між позивачем та АГК «Радосинь» зумовлює інші правові наслідки (а не визнання права власності) і регулюється іншими нормами цивільного законодавства.

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- у постанові від 24 червня 2008 року Верховний Суд України дійшов висновку про припинення касаційного провадження у справі з огляду на те, що заявник не був учасником господарських правовідносин, які виникли між сторонами та були предметом розгляду в суді першої інстанції, матеріали справи не містять документів, які б свідчили про порушення прав заявника (який вважає себе власником спірного майна); крім того, заявник не позбавлений можливості реалізувати належне йому право на судовий захист шляхом звернення до суду із самостійним позовом;

- у постанові від 7 липня 2009 року Верховний Суд України направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав порушення судами норм процесуального права щодо розгляду касаційної скарги особи, не залученої до участі у справі;

- в ухвалі від 12 червня 2012 року Вищий адміністративний суд України, направивши справу на новий розгляд до апеляційного суду, вказав на порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи;

- в ухвалі від 1 квітня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін ухвалу апеляційного суду, погодився з його висновком про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою осіб, які не брали участі у справі, оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про права й обов'язки заявників, докази на підтвердження того, що зазначеним судовим рішенням порушені їх права, вони не надали;

- в ухвалі від 11 лютого 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ закрив касаційне провадження на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 ЦПК України з огляду на те, що касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, оскільки справа не переглядалась в апеляційному порядку; при цьому суд касаційної інстанції зазначив, що питання про права та обов'язки заявника суд першої інстанції не вирішував, оскаржуване в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не порушує прав заявника, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження;

- в ухвалі від 2 березня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін рішення апеляційного суду, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для внесення позивача в списки членів автогаражного кооперативу та визнання за ним права власності на будівельні матеріали та інше майно з огляду на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог;

- в ухвалі від 15 червня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направивши справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, вказав на необхідність перевірити доводи заявника щодо поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження;

- в ухвалі від 16 червня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком апеляційного суду про відмову в прийнятті апеляційної скарги та повернення її заявнику, оскільки заявник не наділений правом самостійного оскарження ухвали, а може діяти від імені товариства як його директор; крім того, у вказаній справі бере участь товариство, яке не позбавлене права подачі апеляційної скарги на судові рішення;

- в ухвалі від 21 вересня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження з огляду на те, що заявник, подавши апеляційну скаргу зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження, не навів поважних причин пропуску процесуального строку;

- в ухвалі від 4 листопада 2016 року Вищий спеціалізований суд України відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі частини третьої статті 328 ЦПК України з огляду на те, що наведені заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження суд визнав неповажними;

- в ухвалі від 16 листопада 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справу на новий розгляд до апеляційного суду з підстав порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи;

- в ухвалі від 22 березня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради, погодився з його висновком про відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження;

- в ухвалі від 5 квітня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справу на новий розгляд до апеляційного суду з підстав порушення судом норм процесуального права, зокрема незалучення до участі у розгляді справи особи, яка є правонаступником позивачки та відсутність доказів належного повідомлення осіб про день та час розгляду справи;

- в ухвалі від 17 квітня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком апеляційного суду про закриття апеляційного провадження з огляду на те, що банк не є особою, яка на підставі частини другої статті 292 ЦПК України має право на апеляційне оскарження цього рішення;

- в ухвалах від 19 квітня, 25 травня, 29 червня, 5 липня (№757/7227/ 14-ц), 19 липня (№607/11160/13-ц), 26 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін ухвали апеляційних судів про відмову у відкритті апеляційного провадження, погодившись з їх висновками про те, що заявники не надали доказів на підтвердження поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження;

- в ухвалах від 24 і 31 травня, 5 липня (№753/676/13-ц), 19 липня (№462/3994/15-ц) 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справи на новий розгляд до апеляційних судів з підстав порушення апеляційними судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ;

- в ухвалі від 5 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направивши справу на новий розгляд до апеляційного суду, вказав на необхідність встановити усі фактичні обставини у справі та надати належну оцінку усім доказам, що містяться у справі;

- в ухвалі від 5 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін ухвалу апеляційного суду про закриття апеляційного провадження, погодився з його висновком, що на момент визнання судом у 2007 році мирової угоди заявник не був стороною у справі та право власності на спірні приміщення не набув, а тому будь-які його права визнанням мирової угоди не порушені;

- в ухвалі від 12 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі та вказав на необхідність перевірити наведені заявником доводи щодо звільнення його від сплати судового збору (скрутний майновий стан) чи відстрочення його сплати на певний строк та надати їм належну правову оцінку;

- в ухвалі від 18 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовив у відкритті касаційного провадження з підстав, визначених частиною третьою статті 328 ЦПК України, оскільки заявник не надав доказів, що підтверджують поважність причин пропуску процесуального строку; крім того, не надав доказів щодо строку дії договору про надання правової допомоги чи довіреності на представництво інтересів особи в судах;

- в ухвалі від 20 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, а тому позивач має право на стягнення із заподіювача шкоди суми страхового відшкодування з вирахуванням сплачених страховою компанією коштів.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

- за змістом частини першої статті 292 ЦПК України право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках (постанова від 3 лютого 2016 року);

- системний аналіз положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дають підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, тому спеціальні норми зазначеного Закону мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які він вчиняв після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство (постанова від 13 квітня 2016 року);

- за змістом положень статей 321, 391 ЦК України та 155 Земельного кодексу України можна зробити висновок про те, що порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для її звернення до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту (постанова від 18 травня 2016 року);

- Вищий господарський суд України у пункті 4.2 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснив, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи, а тому у Вищого господарського суду України були відсутні правові підстави для відкриття касаційного провадження та розгляду касаційної скарги банку в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію цього банку (постанова від 13 липня 2016 року);

- право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції; рішення національного суду повинне містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін; це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (постанова від 28 березня 2017 року);

- апеляційний суд при вирішенні справи неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та відповідні їм норми Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій у поєднанні зі статтями 15, 16, 18 ЦК України, статтею 50 Закону України «Про нотаріат»; не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне застосування цих норм та вирішення спору. До повноважень Верховного Суду України не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавило Судову палату у цивільних справах Верховного Суду України процесуальної можливості ухвалити нове рішення (постанова від 5 липня 2017 року).

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, оскільки ця ухвала суду касаційної інстанції не суперечить викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Разом з тим у поданій заяві ОСОБА_4 порушує питання про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме частини другої статті 292 цього Кодексу щодо права апеляційного оскарження.

Подана заява в цій частині підлягає поверненню з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження.

Оскільки ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, якою рішення апеляційного суду залишено без змін, не перешкоджає подальшому провадженню у справі, то заява в частині перегляду зазначеної ухвали з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, підлягає поверненню заявниці.

Керуючись частиною третьою статті 354, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Подану заяву в частині перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко