АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.,

суддів - Рейнарт І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 рокупозивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернувся до судуз позовом до ОСОБА_1, в якому, з урахуванням уточнень, просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 2 131 996,95 грн. за кредитним договором № 2608/0807/71-013 від 28 серпня 2007року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1шляхом визнання права власності на указане нерухоме майно за ПАТ «Дельта Банк».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», який змінив своє найменування на ПАТ «Сведбанк», в забезпечення виконання зобов'язань відповідачки перед Банком по кредитному договору № 2608/0807/71-013 від 28 серпня 2007 року, укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідачка передала Банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012року згідно договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі, за кредитним договором, що укладенийз ОСОБА_1, тобто, як зазначає позивач, відбулась заміна кредитора та іпотекодержателя.

Відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала, а станом на 06 липня 2015 року наявна заборгованість у розмірі 2 131 996,95 грн., в рахунок погашення якої Банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у задоволенні указаного позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на доводи позовної заяви, просить зазначене рішення суду, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., пояснення осіб, що з'явились до суду, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», який змінив своє найменування та форму на ПАТ «Сведбанк», укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1 якого Банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 130 000 дол. США на строк з 28 серпня 2007 рокупо 27 серпня 2027 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни передбачені цим договором.

Крім того, 28 серпня 2007 року між тими ж особаминазабезпечення виконання зобов'язань позичальником перед банком по кредитному договору укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідачка передала Банку в іпотеку квартиру № 53, яка знаходиться у м. Києві, по вул. Якіра, 20/2.

25 травня 2012року згідно договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі, за кредитним договором, що укладенийз ОСОБА_1, тобто, відбулась заміна кредитора та іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також судом встановлено, що відповідачка умови кредитного договору належним чином не виконує, з огляду на що за нею утворилася заборгованість, яка станом на 06 липня 2015 року складала 2 131996,95 грн.

З матеріалів справи слідує, що позивач 09 липня 2015 року з метою вирішення питання про погашення заборгованості за кредитним договором надіслав відповідачці повідомлення з вимогою про виконання умов кредитного договорувпродовж 30 днів після одержання повідомлення, яке відповідачка отримала.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 11 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню. Іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів).

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки не допускається у судовому порядку.

Так, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, вже сам по собі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція, яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися усіма судами загальної юрисдикції, висловлена Верховним Судом України в постановах від 30.03.2016 року та 22.03.2017 року при розгляді справ №6-1851цс15 та №6-2967цс16 відповідно.

Таким чином, не підлягають задоволенню позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та задоволення в такий спосіб вимог іпотекодержателя, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року по справі №6-679цс17 не може бути прийняте до уваги, оскільки в указаній постанові ВСУ вкотре зазначив, що аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем не передбачено можливість звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно в судовому порядку. При цьому, ВСУ дійшов висновку про неправильне застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій, якими задоволено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Між тим, констатуючи неправильне застосування норм права судами, ВСУ вважав за можливе не змінювати рішення судів попередніх інстанцій, вважаючи, що результат по суті спору не зміниться.

Проте, оскільки в даній справі судом першої інстанції повно встановлено та з'ясовано обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють питання звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів не вбачає за можливе скасовувати або змінювати рішення суду з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: