УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001877, укладений 15 червня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») та стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь 107 250 грн сплаченого авансового та частково адміністративного платежів за вказаним правочином.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 червня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 001877 з додатками, відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати у користування предмет лізингу, яким є автомобіль марки «ЗАЗ Vida».

Позивач зазначав, що на виконання умов вказаного договору ним того ж дня було сплачено на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» грошові кошти у розмірі 107 250 грн, які він згідно п. 9.7. договору вважав авансовими та частково адміністративними платежами.

Посилаючись на те, що умови договору є несправедливими відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, а також те, що в силу ст. 220 ЦК України спірний правочин не було посвідчено нотаріально, ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001877 від 15 червня 2015 року, укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_4

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 107 250 грн сплаченого авансового та частково адміністративного платежів за договором фінансового лізингу № 001877 від 15 червня 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Євролізинг Україна» відхилено, рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди(чиїї умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували вказану правову позицію Верховного Суду України, а також встановивши відсутність нотаріального посвідчення спірного правочину, виходили з того, що умови договору фінансового лізингу № 001877 від 15 червня 2015 року обмежують права ОСОБА_4 як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, а тому є несправедливими, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним та стягнення сплачених відповідно до нього грошових коштів, що також узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом України від 11 травня 2016 року у справах № № 6-65цс16, 6-3020цс16 та від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

При цьому апеляційним судом обґрунтованого відхилено доводи апеляційної скарги ТОВ «Євролізинг Україна» з посиланням на наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, оскільки заявлений ОСОБА_4 відповідно до ст. 1212 ЦК України позов до ТОВ «Євролізинг Україна» про витребування безпідставно одержаних грошових коштів, не є тотожним цьому позову та не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з новим позовом.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович