Провадження №2/522/9560/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 04 березня 2013 року між нею та відповідачем, зареєстрований в реєстрі за №3-250, посвідчений державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори.

Позивачка у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі та просила слухати справу за її відсутністю

Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позов визнав в повному обсязі, просив слухати справу за його відсутністю.

Суд, вивчивши матеріали справи, зясувавши всі суттєві обставини, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, яка 04 березня 2013 року була подарована нею відповідачу ОСОБА_2.

До укладення договору між сторонами було досягнуто згоди про обовязок відповідача - ОСОБА_3 довічно утримувати позивачку ОСОБА_1 готувати їжу, купувати продукти та ліки, прибирати в квартирі, брати участь в оплаті комунальних послуг, надавати медичну допомогу тошо.

Позивачка вважала, що уклала договір довічного утримання. Про здійснення безумовної передачі майна у власність відповідача вона усвідомила після того, як останній відмовився виконувати свої обовязки по її утриманню.

ОСОБА_1 є пристарілою людиною, пенсіонером, постійно хворіє та потребує сторонньої та медичної допомоги, тому фактично уклала договір довічного утримання, обовязки за яким відповідач не виконував. Отже прн укладенні договору вона, помилялася щодо обставин, котрі мають істотне значення.

Частина 1 ст.215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

У відповідності до абзацу 2 ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Пленум ВС в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст.ст.203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Таким чином, посилаючись на вищевикладене суд, вважає можливим позов ОСОБА_1 задовольнити.

Керуючись ст. ст.10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири №34 по вул.Разумовська (вул.Розумовська), 2/4 у м.Одесі, укладений 04 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №3-250, посвідчений державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 13.12.2017