Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/4950/16-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 27 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 9 вересня 2014 року уклала з відповідачем договір позики, за яким передала йому 7600 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2015 року. На підтвердження факту укладення договору позики відповідачем була видана розписка.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання, позивачка просила стягнути з нього заборгованість за договором позики в сумі 205580 грн., три проценти річних у розмірі 1011 грн. 04 коп. та 1850 грн. 22 коп. інфляційних нарахувань.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 206591 грн. 04 коп. заборгованості за договором позики.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, зазначає, що судом помилково стягнуто заборгованість за договором позики від 9 квітня 2014 року, тоді як вказаний договір був укладений сторонами 9 вересня 2014 року.

Вказує, що 29 листопада 2015 року він був вимушений виїхати за кордон для працевлаштування і лише 27 грудня 2016 року повернувся до України, про що свідчить відповідь Державної прикордонної служби України від 5 жовтня 2017 року, вих. № 0.64-32013/0/15-17. Таким чином, протягом вказаного періоду він не знав про існування даного позову та, відповідно, був позбавлений можливості забезпечити належний захист своїх законних прав й інтересів.

Окрім того, судом не досліджено оригінал розписки про отримання ним позики.

Стверджує, що фактично між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля із розстроченням платежу.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

На думку представника ОСОБА_2, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки між сторонами існують правовідносини, повязні саме з укладенням договору позики.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що факт укладення між сторонами договору позики підтверджується належними доказами.

Зокрема, наявна в матеріалах справи копія розписки, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, свідчить про те, що ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 7600 дол. США, які відповідач зобовязувався повернути до 31 грудня 2015 року.

За правилами ч.1 ст. 545 ЦК України підтвердженням належного виконання зобовязання є розписка кредитора про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 2,3 даної норми, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

Оригінал розписки, виданої відповідачем 9 вересня 2014 року на підтвердження укладення ним договору позики із ОСОБА_2, зберігається у останньої. Отже, факт укладення даного договору між сторонами не спростований та матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов цієї угоди.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на ту обставину, що відповідач у встановлений договором строк не повернув ОСОБА_2 зазначені грошові кошти, суд обгрунтовано стягнув зі ОСОБА_1 205580 грн., що за курсом НБУ станом 30 березня 2016 року, є еквівалентним 10000 дол. США, а також 3 % річних за порушення зобовязання у розмірі 1011 грн. 04 коп.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішенням стягнуто заборгованість за неіснуючим договором, не спростовує висновків суду першої інстанції, так як предметом дослідження у даній справі була розписка, видана відповідачем 9 вересня 2014 року. Та обставина, що у резолютивній частині рішення помилково зазначена дата укладення договору позики 9 квітня 2014 року, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначений недолік може бути усунутий шляхом виправлення описки в порядку, передбаченому ст.269 ЦПК України.

Також є безпідставним посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, оскільки в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату та час проведення судових засідань.

Рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2017 року.

Головуюча : Судді: