АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисак І.Н.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Іщенко І.В., повний текст якого складено 14 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобовязань з кредитного договору №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року, яка станом на 19.01.2015 року становила 67 922,06 дол.США та складалась з: 14 543,48 дол.США - заборгованість за кредитом; 15 101,04 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 059,52 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 37 218,02 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 1 073 168,55 грн.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.07.2017 року позовні вимоги відносно ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 67 922,06 дол. США, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 1 073 168,55 грн.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

Провадження №22-ц/794/1415/17 Категорія 27

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вона та її представник не були належним чином повідомлені про проведення судового засідання 14.11.2017 року.

Також посилається на те, що предявивши 01.09.2009 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, позивач відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, з чого випливає пропуск строку позовної давності ПАТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до суду з позовом у лютому 2015 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, оскаржуване рішення частково таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 04.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CVA0AU00041271, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 19 146,38 дол.США на термін до 02.05.2014 року (а.с.12-13).

ОСОБА_1 свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, а тому станом на 19.01.2015 року виникла заборгованість у розмірі 67 922,06 дол.США, яка складається з: 14 543,48 дол.США заборгованість за кредитом; 15 101,04 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 059,52 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом; 37 218,02 дол.США пеня за не своєчасність виконання зобовязань за кредитним договором, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 1 073 168,55 грн 07 коп. (а.с.5-7).

У відповідності до п.п. а), п.2.3.3. кредитного договору, Банк на власний розсуд має право змінити умови договору, зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його використання, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст.212, 611, 651 ЦК України, щодо зобовязань, термін виконання яких не настав, вважається що термін настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду та відсотки за фактичний термін його використання, у повному обсязі виконати інші зобовязання за договором (а.с.12).

Згідно п.7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником за даним договором виступала застава, а саме новий автомобіль Chevrolet Aveo.

В подальшому, за невиконання взятих на себе зобовязань з боку позичальника рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року звернуто стягнення шляхом вилучення у ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» предмета застави: автомобіля марки Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі: KL1SF69YE6B032402, реєстраційний номер: СЕ8897АН, який належить ОСОБА_1 на підставі права власності.

Звернуто стягнення шляхом проведення публічних торгів предмета застави, а саме зазначеного автомобіля, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року в розмірі 14435,94 грн. 94 коп.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, шляхом звернення стягнення на предмет застави, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Оскільки боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, то суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 про розгляд справи 14.11.2017 року, то вони спростовуються наступними обставинами.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції 10.10.2017 року відповідачу та її представнику були надіслані рекомендовані листи з повідомленням про відкладення розгляду справи на 14.11.2017 року, однак повернуті до суду у звязку із закінченням терміну зберігання.

Відповідно до пункту 116 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються обєктом поштового звязку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.

Таким чином, здійснивши аналіз норм законодавства, можна зробити висновок, що як суд першої інстанції, так і особа, яка бере участь у справі, що стосується її прав та інтересів, наділені низкою процесуальних прав та обовязків.

Водночас строк зберігання поштового відправлення в один місяць дає можливість особі, яка подала приймає участь у справі, вжити заходів для отримання відправлення та ознайомлення з його вмістом протягом цього строку.

Ці обставини, а також участь відповідачів та їх представника в судових засіданнях, що передували дню ухвалення судового рішення, спростовують твердження представника апелянта щодо неможливості подачі заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності та унеможливлює її прийняти в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду захистом порушеного права є безпідставними з наступних підстав.

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.

При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України).

Заява про застосування строку позовної давності ні ОСОБА_1, а ні її представником ОСОБА_3 в суді першої інстанції не подавалася, а посилання на п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за яким судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, і у зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, - є безпідставним, оскільки відповідно до ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Тим більше, що ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові ВСУ у справі за №6-786цс17 від 15.05.2017 року.

Також у правовій позиції ВСУ у справі №6-25цс15 від 18 березня 2015 року визначено, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Що стосується стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» комісії за користування кредитом у розмірі 1 059, 52 дол.США, то суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 3.7. кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду в розмірі й у терміни, зазначені в п.7.1 цього договору. Якщо згідно з п.7.1 цього договору передбачена щомісячна оплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п.7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту.

Пунктом 7.1 даного договору визначено, що Банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі через касу банка на строк з 04.05.2007 року по 02.02.2014 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 19 146, 38 дол.США на наступні цілі: купівля автомобіля у розмірі 13 517, 11 дол.США; на сплату страхових платежів у випадках та згідно договору у розмірі 5 629,27 дол.США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.00% на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14 від суми виданого кредиту, а також єдиної разової комісії в розмірі 1.00% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 даного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

При цьому Банк нарахував, комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку (резервування ресурсів) за рахунок позивача, що є незаконним.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 06.09.2017 року у справі №6-2071цс16.

За таких обставин, нарахована Банком комісія у розмірі 1 059,52 дол.США стягненню з відповідача не підлягає.

Щодо вимог Банку про стягнення пені судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням зобовязання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи те що, сума нарахованої банком пені (процентів за неналежне виконання зобовязання за кредитним договором) значно перевищує розмір збитків, колегія суддів приходить до висновку про існування підстав для зменшення суми пені з 37 218,02 дол.США до 29 664,52 дол.США, що відповідає сумі заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам за користування кредитом стягнутих за вказаний період.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до зміни в частині стягнення з ОСОБА_1 пені та скасування в частині стягнення комісії та ухвалення в цій частині нового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 3 191,77 грн., що складає 87,35% задоволених позовних вимог.

Із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 508,45 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року в частині стягнення заборгованості по пені змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по пені до 29 664,52 дол.США, а всього стягнувши заборгованість в сумі 59289,04 дол.США, що еквівалентно 936766,83 грн.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 1 059,52 дол.США скасувати та ухвалити нове, яким в у задоволенні даної позовної вимоги відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені в суді першої інстанції судові витрати в розмірі 3 191,77 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за апеляційний перегляд в сумі 508,45 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді А.І. Владичан

ОСОБА_4