Справа № 462/6666/16 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/1645/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, в якій ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року виправлено описки, у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про розірвання договору поруки , -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про розірвання договору поруки.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, в якій ухвалою цього ж суду від 20 грдня 2016 року виправлено описки, позов ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ Банк» про розірвання договору поруки - повернуто позивачеві та роз'яснено, що для вирішення даного спору йому слід звернутись до належного суду.

Дану ухвалу оскаржила представник позивача ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що договір поруки має додатковий до кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК України відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Звертає увагу, що відповідно до листа Верховного суду України від 01.02.2013 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів»сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах № 1023-XII та № 2664-III терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є споживачем в розумінні вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позовна заява підлягає поверненню позивачеві для подачі до належного суду, оскільки така не підсудна Залізничному районному суду м. Львова.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов"язків має право на справедливий судовий розгляд.

За приписами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із п. 3 ст. 293 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Стаття 122 ЦПК України регламентує дії судді при вирішенні питання відкриття провадження у справі. Про відкриття провадження у справі суддя постановляє ухвалу.

Суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.

Визначити підсудність суду - означає з'ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст.15 ЦПК).

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

За приписами ч. 5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред»являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» передбачено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК) підсудна справа, належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК).

Якщо позивач при пред'явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до Залізничного районного суду м.Львова з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», у якому просить розірвати договір поруки № 48/1700/513-ДП від 16.05.2008 року. (а.с. 1-6)

Згідно з преамбулою Закону №2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності розвитку конкурентоспроможності ринку фінансових послуг в Україні.

Відповідно до ст.1 зазначеного Закону, фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки.

У ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ визначено, що фінансовими послугами вважаються зокрема: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту та інші.

Сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в яких є фізична особа, а також використані у Законах №1023-ХІІ "Про захист прав споживачів", №2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" терміни споживчий кредит, фінансова установа, фінансова послуга дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають з кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону №1023-ХІІ "Про захист прав споживачів".

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що договір поруки має додатковий до кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК України відповідає перед кредитором, за загальними правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність.

З врахуванням висновків викладених у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011 щодо поширення положень Закону №1023-ХІІ при вирішенні спорів про фінансові послуги, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки договір поруки має додатковий до кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, топозивач ОСОБА_3, як поручитель за договором споживчого коредиту, має право вибору підсудності на підставі ч.5 ст.110 ЦПК України і відповідно має право пред'явити позов за своїм зареєстрованим місцем проживання, а саме до Залізничного районного суду м. Львова.

Згідно вимог ст. 311 ч.1 п.3,4, ст.314 ч.1 п.2 ЦПК України підставам для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Розглянувши справу, апеляційний суд постановляє ухвалу у випадках скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права і неправильного вирішення питання. А відтак, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 2 п. 4, 311 ч. 1 п.4, 313 314 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, в якій ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року виправлено описки - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що в силу вимог ст. 324 ЦПК України не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.