Номер провадження 2/201/2829/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11 грудня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання Пісчанської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди- ,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1А.) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2Г.), третя особа: ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3В.) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який у відповідності до п. 11-1 ЦПК України було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 19 березня 2017 року за участі автомобіля НОМЕР_1, під її керуванням та належному їй автомобіля, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2 відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зазначені автотранспортні засоби було пошкоджено. У судовому порядку винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді було визнано ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого станом на дань ДТП не була забезпечена жодним полісом ОСЦПВ, у звязку із чим Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі МтСБУ) було виплачено позивачу страхове відшкодування у межах ліміту відповідальності у розмірі 100 000,00 грн. Оскільки розмір відновлювального ремонту, належного ОСОБА_1 автомобіля, визначений автотоварознавчим дослідженням у розмірі 246 156,72 грн., позивач просила стягнути на її користь із відповідача матеріальну шкоду у розмірі 146 156,72 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., а також витрати зі сплати судового збору.

Представником позивача до суду подано заяву про проведення судового розгляду даної цивільної справи за його відсутності; позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, проти заочного порядку розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Третя особа у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду письмові пояснення, в яких, зазначивши про те, що автомобіль НОМЕР_2, вибув із її фактичного володіння на користь ОСОБА_4 20 лютого 2017 року на підставі нотаріального посвідченої довіреності на володіння та розпорядження цим автомобілем, просила ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства України, розглянувши справу за її відсутності.

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 19 березня 2017 року о 20 годині 05 хвилин, керуючи транспортним засобом «ЗАЗ», д/н НОМЕР_3, рухався біля будинку № 84 по вул. Яснополянській в м. Дніпрі, де не врахувавши дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого не впорався із керуванням транспортного засобу та допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген», д/н НОМЕР_4, під керуванням водія ОСОБА_1 Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам.

Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року у справі № 201/5090/17, якою відповідач ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 19, 20).

Відповідно до приписів ч. 4 ст. ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, а тому фактичні обставини встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року є преюдиційними і доведенню не підлягають.

Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № 126873, власником автомобіля НОМЕР_5, є ОСОБА_1 (а.с. 16).

Установлено також, що згідно з висновком № 4604 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ, складеного експертом-автотоварознавцем ОСОБА_5 18 квітня 2017 року на підставі заяви АТ «Страхова Група «ТАС», вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля НОМЕР_5, пошкодженого внаслідок ДТП, становить 154 998,78 грн. (а.с. 21-59).

Як зазначає позивач у позовній заяві, М(т)СБУ було виплачено їй як потерпілій стороні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 березня 2017 року, страхове відшкодування у межах ліміту відповідальності за шкоду, завдану майну, у розмірі 100 000,00 грн.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Приписами ст. 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Згідно з положеннями п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Положеннями п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина пята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Пунктами 5, 6 указаної постанови Пленуму визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2808 цс15 від 20 січня 2016 року).

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі № 6-49цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Під реальними збитками відповідно до ст. 22 ЦК України є витрати, яких особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Так, на підтвердження розміру завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди позивачем надано висновок експертного дослідження автотоварознавця, в якому визначено розмір матеріального збитку, що складається з вартості ремонтно-відновлювальних робіт, вартості необхідних для ремонту матеріалів, вартості необхідних для ремонту деталей, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, та без урахування величини втрати товарної вартості у відповідності до п. 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року (далі Методика), становить 154 998,78 грн.

Ураховуючи право позивача на відшкодування шкоди від її заподіювача, а також приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи було встановлено судом та доведено позивачем спричинення їй шкоди саме ОСОБА_2, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 54 998,78 грн., що становить різницю між розміром шкоди, визначеним експертним дослідженням: 154 998,78 грн., та розміром страхової суми, виплаченої позивачу: 100 000,00 грн., частково задовольнивши позовні вимоги в цій частині.

Ухвалюючи таке рішення суд виходив з відсутності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача в якості відшкодування матеріальної шкоди різниці між розміром відновлювального ремонту, визначеним експертним автотоварознавчим дослідженням, та виплаченою позивачу страховою сумою, оскільки з вказаного висновку вбачається, що розмір матеріального збитку експертом визначений саме з урахуванням вартості відновлювального ремонту, застосувавши при цьому коефіцієнт фізичного зносу КТЗ, урахування якого у відповідності до п. 2.4 зазначеної Методики є необхідним при визначенні вартості матеріального збитку.

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за можливе зазначити наступне.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Не викликає сумнівів, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачеві була заподіяна певна моральна шкода, що виразилася у стражданнях та переживаннях, а також життєвих незручностях, повязаних із стресом під час пошкодження автомобіля і неможливістю експлуатації транспортного засобу, що перебуває у її власності, необхідності участі за рахунок особистого часу в оформленні документів, ремонту автомобіля. Разом з тим, суду не надані будь-які докази, що обєктивно свідчили б про істотність заподіяної позивачу моральної шкоди і настання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суттєвих негативних наслідків для її психологічного та фізичного стану. З урахуванням викладеного та того, що позивачу була заподіяна шкода діями ОСОБА_2, суд вважає позовні вимоги у відповідній частині такими, що підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 000,00 грн.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За викладених обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог, у звязку із чим стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (адреса реєстрації: Дніпропетровська області, місто Дніпро, вул. Радісна, буд. 31) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_6) матеріальну шкоду у розмірі 54 998 (пятдесят чотири тисячі девятсот девяносто вісім) грн. 78 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 (адреса реєстрації: Дніпропетровська області, місто Дніпро, вул. Радісна, буд. 31) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_6) моральну шкоду у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути із ОСОБА_2 (адреса реєстрації: Дніпропетровська області, місто Дніпро, вул. Радісна, буд. 31) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_6) в рахунок повернення витрат зі сплати судового збору 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя М.П. Ходаківський