Провадження № 2/647/2605/2017
11 грудня 2017 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шевченко О.А., при секретарі Пахніц О.І., за відсутністю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів,
ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 15.05.2017 року між ним та ТОВ «Автотехнікс Україна» був укладений договір фінансового лізингу №170462, відповідно до якого ТОВ «Автотехнікс Україна» зобовязалось продати автомобіль марки Renault Sandero, а він мав сплатити авансовий рахунок на суму 45 000грн., після сплати якого автомобіль мав бути переданий останньому на третій день, після сплати вищевказаної суми. Він 15.05.2017 року сплатив суму авансу. Після того як він більш детально вивчив зміст договору, йому стало відомо, що в договорі зазначений зовсім інший автомобіль, а саме Hyundai Elantra, а вартість автомобіля складала 450 000 грн. Після цього він звернувся до відповідача за поясненнями, на що останній повідомив, що нічого в тому страшного немає, так потрібно для внутрішньої документації фірми. На обумовлену раніше дату автомобіль переданий не був. В звязку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року та стягнути з відповідача на його користь 45 000грн. - Адміністративного платежу згідно з договором фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року, 255грн. комісії банку, 2000грн. витрати на правову допомогу.
Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити повному обсязі, в разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України та згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15.05.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автотехнікс Україна» був укладений договір фінансового лізингу №170462, за умовами якого ТОВ «Автотехнікс Україна» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування автомобілем платежі.
При цьому у п.1.1. зазначеного договору в графі специфікація транспортного засобу марка Hyundai Elantra, комплектація - classik, обєм 1,6/бенз., тип транспортного засобу (прочерки) механічний, привід 4х2.
Згідно з пунктом 1.7. договору фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця:адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах п.9.6. ст.9 даного договору.
Пунктом 9.1. договору фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року, авансовий платіж складає частину від вартості Предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному Договорі та у специфікації.
Пунктом 9.8. договору фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року визначено, що комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу.
15.05.2017 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Автотехнікс Україна» авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року в розмірі 45 000гривень.
Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
З детальної інформації про юридичну особу не вбачається наявності ліцензії у ТОВ «Єврокар Україна» для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати у власність другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно із статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Статтею 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.
Вищезазначене узгоджується з правовою позицією ВСУ України № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.
Згідно ч. 1 ст. 116 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг » діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Крім того, судом встановлено, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначенню ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).
Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу суд приходить до висновку, що положення вказаного договору обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «;Про фінансовий лізинг» таЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а тому є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства.
За встановлених обставин, зважаючи на те, що договір фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року був укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Автотехнікс Україна» та, враховуючи, що спірний договір не був посвідчений нотаріально, внаслідок чого в силу закону є нікчемним, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (договору фінансового лізингу №170462 від 15.05.2017 року) та стягнути із ТОВ «Автотехнікс Україна» на користь позивача сплачений останнім на виконання цього договору платіжавансовий платіж у розмірі 45 000 гривень, 255грн. комісії банку, у звязку з чим вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 169, 208, 209, 212-213, 224-226 ЦПК України, ст.ст.215, 216, 220, 227, 628, 799, 806 ЦК України,Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів задовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 170462 від 15 травня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» та ОСОБА_1
На рішення позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя О.А. Шевченко