Справа №468/1683/15-ц 10.04.2017 10.04.2017 10.04.2017
Справа №468/1683/15-ц Головуючий першої інстанції Копейка Т.О.
Провадження №22-ц/784/864/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі ПАТ «Акцент-Банк») предявило позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ABYCRC16040009, за умовами якого банк надав позичальнику 669 грн. 90 коп., у вигляді строкового кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 16 червня 2009 року включно.

Взятий на себе обовязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобовязань не дотримала, у звязку із чим станом на 23 вересня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 15 590 грн. 64 коп., з яких: 476 грн. 03 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 20 грн. 49 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 51 грн. 59 коп. - заборгованість за комісією, 15 042 грн. 53 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Також, відповідно до умов договору, банком нараховано 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 648 грн. 10 коп. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладені обставини, а також на наявність заочного рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2014 року, яким за зазначеним договором вже стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість у загальному розмірі 2 628 грн. 57 коп., ПАТ «Акцент-Банк» просило стягнути на його користь заборгованість у розмірі 14 110 грн. 17 коп.

Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 грудня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.112-114).

В апеляційній скарзі ПАТ «Акцент-Банк», посилаючись та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, районний суд виходив з того, що правових підстав для його задоволення немає, оскільки заявлені вимоги знаходяться за межами дії укладеного договору, в той час як натепер, для захисту інтересів банку в спірному зобовязанні законом передбачено інший спосіб захисту порушеного права, а саме, стягнення збитків в порядку ст.611 ЦК України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повній мірі погоджується із таким висновком районного суду.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення ухвалено не у повній відповідності з вищевказаними вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Так, згідно із ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У ст.611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст.525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі №6-1252цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», і ОСОБА_2 був укладений договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови) і Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов вищевказаного договору позичальнику надано строковий кредит у розмірі 669 грн. 90 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 07 грн. 37 коп., строком до 16 червня 2009 року включно (а.с.12).

За умовами договору позичальник зобовязується повернути суму кредиту, процентів, винагороду відповідно до Заяви та Умов.

Пунктами 5.1, 5.3 Умов передбачено, що у випадку порушення зобовязань позичальником він повинен сплатити банку пеню в розмірі 1.25% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

Уразі прострочки виконання грошового зобовязання більше ніж на 30 днів позичальник сплачує банку штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 грн. та змінна складова у розмірі 5% від суми заборгованості.

Взяті на себе зобовязання позичальник не виконала, внаслідок чого, скориставшись своїм правом, ПАТ «Акцент-Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором від 16 серпня 2008 року в загальному розмірі 12 699 грн. 52 коп., з яких: 476 грн. 03 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 20 грн. 02 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 51 грн. 59 коп. - заборгованість за комісією, 11 070 грн. 95 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 580 грн. 93 коп. - штраф (процентна складова).

24 квітня 2014 року Баштанським районним судом Миколаївської області ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акцент-Банк» 2 628 грн. 57 коп. заборгованості за спірним кредитним договором, яка утворилась станом на 20 лютого 2014 року та складається з: 476 грн. 03 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 20 грн. 02 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 51 грн. 59 коп. - заборгованість за комісією, 1 000 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 580 грн. 93 коп. - штраф (процентна складова). Рішення набрало законної сили 13 травня 2014 року (а.с.13-14).

Згідно розрахунку позивача, у період починаючи з 21 лютого 2014 року до 23 вересня 2015 року за умовами кредитного договору та згідно з вимогами законодавства продовжувала нараховуватись пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, яка підлягає сплаті, але не була сплачена відповідачем.

Враховуючи викладене, а також те, що власник порушеного права, як правило, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, колегія суддів вважає, що оскільки заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2014 року про стягнення кредитної заборгованості не виконано, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права та п.п.3.2.9 та п.5.1 Умов банк має право на стягнення пені до остаточного виконання вищевказаного судового рішення.

Разом з тим, визначений позивачем розмір пені підлягає відповідному корегуванню, виходячи з наступного.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного сторонами договору передбачено нарахування пені у разі порушення позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених Заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 Умов.

Втім, за положенням ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, може бути ступень виконання зобовязань боржником, майновий стан чи інші інтереси позичальника.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та розрахунку заборгованості, розмір несплаченої відповідачем заборгованості за кредитним договором становить 548 грн. 11 коп. (476 грн. 03 коп. - заборгованість за тілом кредиту + 20 грн. 49 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами + 51 грн. 59 коп. - заборгованість за комісією).

Розмір нарахованої позивачем пені станом на 23 вересня 2015 року становить 15 042 грн. 53 коп. За період з 21 лютого 2014 року по 23 вересня 2015 року (включно) пеня нарахована в сумі 3 971 грн. 58 коп. (іншого розрахунку неустойки суду не надано).

Враховуючи те, що діючим законодавством не наводиться чіткий перелік таких обставин та це питання повинно вирішуватися на підставі аналізу конкретної ситуації, а також враховуючи вимоги норм конституційного та міжнародного законодавства, колегія суддів вважає можливим зменшити визначений позивачем розмір пені до 1 000 грн., відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України та з врахуванням принципів розумності та справедливості, закріплених у ст.3 ЦК України.

За таких обставин та у відповідності до вимог ст.ст.526,589,611,615,1050,1054 ЦК України позовні вимоги банку до ОСОБА_2 в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а з позичальника на користь банку підлягає стягненню пеня в сумі 1 000 грн., нарахована позивачем за період з 21 лютого 2014 року по 23 вересня 2015 року включно.

Щодо решти позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк», то оскільки позивач вже скористався своїм правом на стягнення з відповідача всіх сум за вищевказаним договором, у тому числі пені, нарахованої станом на 20 лютого 2014 року, то вони є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, комісії та неустойки, районний суд помилково посилався в мотивувальній частині рішення на припинення зобовязань ОСОБА_2 перед банком за вищевказаним кредитним договором, який вважав припиненим з 16 серпня 2009 року, оскільки, як вище зазначалось, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, але рішення не може бути змінене чи скасоване в цій частині позовних вимог, оскільки суд правильно визначив правові наслідки вирішення такого спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України щодо пропорційного розподілу судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 168 грн. 81 коп. (1 218 грн. +1 339 грн. 80 коп. х 6.6% (розмір задоволених вимог)/100).

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення пені за період з 21 лютого 2014 року по 23 вересня 2015 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» 1 000 (одна тисяча) грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором №ABYCRC16040009 від 16 серпня 2008 року за період з 21 лютого 2014 року по 23 вересня 2015 року включно.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» 168 (сто шістдесят вісім) грн. 81 коп. судових витрат, сплачених в обох судових інстанціях.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_3