Справа № 216/3854/17
Провадження 2/216/2103/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Сидорак В.В.

при секретарі - Манелюк А.Є.

без участі сторін та без застосування технічного запису

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька;

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування якого вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 17 квітня 2006 року шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Син мешкає разом з матір'ю. 06.11.2007 року позивачка уклала шлюб вдруге з громадянином Республіки Словенії ОСОБА_6. В даний час дитина зареєстрована та проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1. Позивач постійно утримує та належним чином піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає.

У зв'язку з тим, що дитина разом з матір. Зареєстровані та проживають у іншій країні, неповнолітній ОСОБА_3 ходить до школи в м. Літія Республіки Словенія, про що свідчить Свідоцтво про закінчення початкової школи видане початковою школою ОСОБА_7.

Кожного року позивачу доводиться звертатися до батька дитини з проханням надати дозвіл на вивіз сина за кордон. Відповідач ОСОБА_2 такий дозвіл кожного року надавав.

Зараз відповідач ОСОБА_2 повідомив позивача, що збирається виїхати на заробітки до іншої країни і дозвіл на вивіз дитини за кордон більше надавати не буде, при цьому не навів жодних вагомих аргументів, які б пояснювали його відмову.

Така позиція батька неповнолітнього ОСОБА_3 шкодить його інтересам та не сприяє всебічному розвитку, порушує справо дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

Згідно ст. 155 СК України: здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010р. № 724) Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків.

В зв'язку з усім вищезазначеним позивач просить суд винести рішення, яким надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Республики Словенія без дозволу (згоди) батька дитини відповідача ОСОБА_2 до досягнення останнім повноліття. Допустити негайне виконання рішення суду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 не з'явилися, від представника позивача ОСОБА_5 до суду було надано клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримають в повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги позивача визнає, підтверджує факт свого бажання працевлаштуватися на роботу за кордоном і відсутністю в зв'язку з цим можливості у подальшому надавати щорічний дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Згідно ч 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17 квітня 2006 року розірвано (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

06.11.2007 року позивачка уклала шлюб вдруге з громадянином Республіки Словенії ОСОБА_6 (а.с.7, 8).

В даний час дитина зареєстрована, проживає разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.9, 10-11).

У зв'язку з тим, що дитина разом з матір'ю зареєстровані та проживають у іншій країні, неповнолітній ОСОБА_3 ходить до школи в м. Літія Республіки Словенія, про що свідчить Свідоцтво про закінчення початкової школи видане початковою школою ОСОБА_7 (а.с.12, 13-14).

Кожного року позивач зверталася до батька дитини з проханням надати дозвіл на вивіз сина за кордон. Відповідач ОСОБА_2 такий дозвіл кожного року надавав.

Зараз відповідач ОСОБА_2 повідомив позивача, що збирається виїхати на заробітки до іншої країни і дозвіл на вивіз дитини за кордон більше надавати не зможе.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою.

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89, яка набрала чинності для України 27.09.91, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст.141 СК мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК).

Згідно зі ст.157 СК питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК передбачено: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина.

Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч.2 ст.4 закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Як вказано в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 235/139/16-ц надання такого дозволу суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про необхідність відмови позивачу ОСОБА_1 у позовній заяві з підстав нечіткого вказання місця перебування (проживання) дитини за кордоном, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі, та з підстав, що надання такого дозволу суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 57- 61, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В позові ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області , шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні в 10-денний строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Сидорак