Справа № 266/3979/15-ц
Провадженя№ 2/266/36/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2017 року м. Маріуполь

Приморський районний м. Маріуполя Донецької області суд у складі головуючої судді Сараєва І.А., при секретарі Нетреба О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньої-транспортної події, стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, неодноразово вточнивши позовні вимоги, посилались на те, що 10.11.2014 року з 08 год. 00 хв. по 08 год. 30 хв. ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Лада», державний номерний знак 2436ІА, рухався по вулиці Червонофлотській у м. Маріуполі зі сторони АС-2, при виїзді на авторинок, при повороті вліво, відбувся удар в задню ліву частину крила автомобіля. Зіткнення скоїв водій вантажного транспорту, д.н.з. НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. При ДТП в якості пасажиру з ОСОБА_1 їхав ОСОБА_5 Після ДТП він викликав своїх батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Водій, який скоїв ДТП не назвався, приїхав представник підприємства «Щирий кум»,старший механік автопарку ОСОБА_8, який запропонував вирішити проблему без виклику ДАЇ та вони викликали майстра, який назвав попередню вартість ремонту автомобілю 15000 грн. Після чого автомобіль відвезли до сервісного центру, де його і залишили 10.11.2014 року, але через три дні майстер сказав, що без оплати до ремонту він не приступить. Організація «Щирий кум» відмовилась оплачувати ремонт і він його оплатив самостійно. В грудні 2014 року підприємство, яке розташовано за адресою: м. Маріуполь, Володарське шосе, 23-а, виплатило йому 3000,00 грн. З власних коштів він сплатив суму ремонту у розмірі 12110,00 грн. Під час ДПТ ОСОБА_1 також була нанесена шкода здоровю, він переживав стрес, пов'язаний з ремонтом авто. Відсутність коштів на ремонт автомобіля змусило його додавати додаткові зусилля для пошуку грошових коштів та організації свого життя. Крім того вони були змушені звертатися за юридичними консультаціями. Власником транспортного засобу на момент скоєння ДПТ і на теперішній час є відповідачка, тож на думку, позивачів, враховуючи положення ст. ст. 1166, 1167, 1172 ЦК України, вони вимушені звернутися до суду і просять накласти арешт на майно відповідача в межах суми позовних вимог, оскільки неприйняття цієї міри може унеможливити виконання рішення суду. Стягнути з відповідачки матеріальну шкоду у розмірі 12110,00 грн. оплата ремонту ТЗ; моральну шкоду в розмірі 7500,00, оплату юридичних консультацій і підготовку документів до судового процесу у розмірі 5000,00грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1461,60 грн.

Позивачі та їх представник ОСОБА_9, яка діє на підставі довіреності та договору про надання юридичної допомоги, у судовому засіданні заявлений позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві, просили задовольнити з підстав викладених в останній.

Відповідачка ОСОБА_3, до суду не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, за участю її представника ОСОБА_10, проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях, у задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідача - ОСОБА_10, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні просив в позові відмовити в повному обсязі, з підстав, викладених у запереченнях на позов (а.с.157-160), зокрема зауважив, що вина ОСОБА_3 у ДТП не встановлена.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню,з наступних підстав.

Так, згідно положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається наступне.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 038260, автомобіль марки «ВАЗ», модель «111840-116-30», легковий сєдан, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, дата реєстрації 24.07.2012 р., перебуває у власності ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно полісу АІ/3563283 від 04 серпня 2014 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ «СТ «Іллічівське» (а.с. 11).

Позивачі та представник позивачів в позовній заяві і в судовому засіданні посилаються на те, що 10.11.2014 року з 08 год. 00 хв. по 08 год. 30 хв. ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Лада», державний номерний знак 2436ІА, рухався по вулиці Червонофлотській у м. Маріуполі зі сторони АС-2, та при виїзді на авторинок, при повороті вліво, водій вантажного транспорту, д.н.з. НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, скоїв зіткнення.

Відповідно до листа Територіального сервісного центру 1441 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 31/5-1441-1938 від 23.07.2016 р. з 30.07.2013 року станом на 20.07.2016 року, автомобіль НОМЕР_3 зареєстрований за ОСОБА_3 (а.с. 137).

Після ДТП протокол про адміністративне правопорушення не складався, працівники ДАЇ не викликалися, страхова компанія не повідомлялася, ці факти сторони у судовому засіданні не заперечували, а тому вони не підлягають доведенню, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Як роз'яснено у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Тож, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже законодавством встановлено, що особа, яка є володільцем джерелом підвищеної небезпеки відповідає за завдану шкоду навіть за наявності її вини, й звільняється від такої відповідальності лише у разі, якщо шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, статтею 1188 ЦК України встановлено правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. За змістом цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже відповідно до статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина одного із володільців джерела підвищеної небезпеки в заподіянні шкоди.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги позивачів про стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача ґрунтуються на тому, що дорожньо-транспортна пригода сталась саме з вини ОСОБА_4, який уникає відповідальності, а тому належним відповідачем вважають власника транспортного засобу, саме ОСОБА_3, при цьому не надають належних доказів такої вини. Оскільки, власноруч накреслена схема ДПТ та фотографії автомобілю «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 і автомобілю НОМЕР_4, в розумінні статті 59 ЦПК України не є допустимими доказами вини відповідача, тому суд не приймає їх до уваги (а.с. 32, 85-86).

Згідно пояснень допитаного судом свідка ОСОБА_7 судом встановлено, що він є батьком позивача ОСОБА_1 і 10.11.2014р. йому стало відомо про ДТП, він приїхав на місце його скоєння та побачив 2 автомобіля, винуватий у ДПТ просив не викликати ДАЇ, оскільки переймався за свою роботу, т.я. авто належало роботодавцю. Приїхав майстер, вони відвезли автомобіль на ремонт, після підприємство їм сплатило 3000,00 грн. та обіцяло сплатити повну суму вартості ремонту, але з часом перестало спілкуватись.

Допитаний судом свідок ОСОБА_5, суду пояснив, що він з ОСОБА_1 10.11.2014 року поїхали на авторинок, перед поворот включили сигнал повороту та відчули удар в задню частину. Вони дотримувались ПДР, а водій вантажної машини ні. З вантажного автомобілю вийшов молодий чоловік та попросив не визивати ДАЇ, приїхав робітник підприємства, якому належить цей автомобіль та сказав, що фірма компенсує шкоду.

Суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 стосовно обставин ДТП, оскільки лише з показів учасника дорожньо-транспортної пригоди і особи, яка бачила автомобілі після ДТП зробити висновок про винуватість будь-кого у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП - неможливо.

За умов, коли протокол про адміністративне правопорушення, що передбачене статтею 124 КпАП України не складався й відсутня постанова суду про визнання особи винної в передбаченому цією статтею порушенні, позивачі мали би довести вчинення відповідачем відповідного порушення правил дорожнього руху й розмір заподіяної ним шкоди іншими засобами доказування, проте всупереч вимог ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не зробили цього.

Також судом встановлено, що крім вини заподіювача шкоди в даному випадку підлягає доведенню і її розмір. На підтвердження факту заподіяння й розміру шкоди позивачами надано лише ремонтна калькуляція вартості робіт від 08.12.2014 року, зроблена ФОП ОСОБА_11 (а. с. 24).

Водночас будь-які належні і допустимі докази, які б підтверджували наявність пошкоджень автомобіля позивача відразу після дорожньо-транспортної пригоди (акт опису, дефектний акт, висновок експерта тощо) в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тож, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити той факт, що відповідач, у встановленому законодавством порядку визнаний винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.11.2014 року, а тому вимоги позивачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньої-транспортної події є передчасними, оскільки доведення вини особи у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є окремими предметом доказування, та безпосередньо впливає на встановлення підстав виникнення у потерпілої особи права на отримання відшкодування шкоди, завданої наслідок дорожньо-транспортної пригоди, в той же час відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, однак таких доказів у ході судового розгляду справи здобуто не було.

Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв'язку з порушенням права власності.

Виходячи з викладеного вище, обґрунтування моральної шкоди з боку позивачів, обставин її завдання. Суд приходить до висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що саме внаслідок дій відповідачки позивачам було завдано моральної шкоди, а тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 7 500 грн. задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, суд, діючи, на виконання положенням ст.ст. 11, 212 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку, приходить до висновку, що цей позов позивачів до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньої-транспортної події, стягнення судових витрат, є не обґрунтованим, оскільки в межах даного спору не встановлено обставин виникнення цивільно-правової відповідальності особи, яка заподіяла шкоду, що слугувало б підставою для відшкодування потерпілій особі заподіяної шкоди, яка завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що є предметом позову, через, що позовні вимоги за своєю суттю є сумнівними, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Також не підлягає задоволенню вимога позовної заяви про накладення арешту на майно відповідача в межах суми позовних вимог, оскільки неприйняття цієї міри може унеможливити виконання рішення суду, оскільки з заявою в порядку ст. 151 ЦПК України позивачі до суду не зверталися.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивачів в частині витрат за юридичні послуги в розмірі 5 000 грн., з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу, але разом з цим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", відповідно до ст. 1 якого граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.

Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року " Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_9 укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого за надання послуг ОСОБА_1 проводить оплату в розмірі 5000,00 грн. (а.с.80-84).

Згідно з долученої до матеріалів справи квитанції до прибуткового касового ордеру № 17/11/15 від 17.11.2015р., вбачається, що ОСОБА_1 сплатив 2500,00грн. за надання юридичних послуг з підготовки документів - Кредитній спілці «Соціальна безпека», основний вид діяльності якої надання кредитів (а.с. 78-79).

Проте, в матеріалах справи відсутні, як розрахунок витрат на правову допомогу і докази про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги по справі, так і належні докази на підтвердження сплаченої позивачем суми витрат саме на надання правової допомоги.

Тому суд вважає, що вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

При цьому, відповідно до статті 88 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 59, 60, 61, 79, 84, 88, 89, 151, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньої-транспортної події, стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Приморський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Сараєв І. А.