АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Болотова Є.В.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про поділ спільно нажитого майна,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнень, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3 після розірвання шлюбу - 18.01.2001 року до травня 2015 року; виділити у її власність та визнати за нею право власності на 1/2 частини депозитного вкладу за договором № SAMDNWFD300 від 09.12.2013 року з ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнути з відповідача 1/2 частину депозитного вкладу на суму 22 698, 66 грн.; виділити у її власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину депозитного вкладу за договором № SAMDN301 від 30.10.2013 року з ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнути з відповідача 1/2 частину депозитного вкладу на суму 5 000 доларів США.

Справа № 752/13828/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/11468/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначала, що вона з 06.02.1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого мають двох дітей - дочку ОСОБА_6, 1988 року народження, яка є інвалідом дитинства та перебуває на її утриманні та сина ОСОБА_3, 1995 року народження. Рішенням Московського місцевого суду м. Києва від 18.07.2001 року, шлюб між ними розірвано. Проте, розірвання шлюбу ними не було зареєстровано в органах РАЦС, після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, вони продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство. З січня 2015 року відносини погіршились, подружнє життя з відповідачем не склалося, оскільки останній став зловживати спиртними напоями, не приділяв уваги вихованню дітей, створював конфліктні ситуації, допускав хуліганську поведінку. Крім того, ОСОБА_3 почав проживати з іншою жінкою. 05.05.2015 року вона звернулась до органів державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про видачу свідоцтва про розірвання шлюбу. За період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, було укладено депозитні договори між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, на яких розміщено їх спільні кошти, а саме: № SAMDN301 від 30.10.2013 року, вклад на суму 9 135, 63 грн., відсоткова ставка 16 % річних; № SAMDNWFD300 від 09.12.2013 року, вклад на суму 10 000 доларів США, відсоткова ставка 7 % річних. Зазначені грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що у заочному рішенні суду від 04.02.2016 року про стягнення аліментів не досліджувалися обставини проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюб. Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт проживання сторонами однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідач не заперечував факту того, що сторони проживали разом та вели спільне господарство до початку жовтня 2015 року, та що розірвання шлюбу у 2001 році носило фіктивний характер з метою отримання квартири. Відповідач також не заперечував, що кошти, отримані як страхове відшкодування були розміщені на депозитний вклад.

Представник третьої особи ОСОБА_9 надав довідку про розмір вкладів та час виплати цих вкладів та просив апеляційну скаргу відхилити.

Позивач та відповідач у судове засідання вдруге не з`явилися. Причини неявки в судові засідання сторони не повідомили. Клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, яке подане в день судового засідання колегією суддів відхилено, оскільки до клопотання будь - яких доказів про поважність причини неявки не долучено.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 06.02.1988 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - дочку ОСОБА_6, 1988року народження, яка є інвалідом з дитинства та перебуває на утриманні ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3, 1995 року народження.

Рішенням Московського місцевого суду м. Києва від 18.07.2001 року, шлюб між сторонами розірвано.

За заявою ОСОБА_2 державну реєстрацію розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було вчинено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 05.05.2015 року.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про стягнення аліментів, встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 06.02.1988 року по 18.07.2001 року.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що депозитні договори були укладені після розірвання шлюбу, а тому є особистою власністю відповідача. При цьому суд 05.11.2015 року виніс ухвалу, якою зобов`язав ПАТ КБ «Приватбанк» надати у судове засідання виписки по спірним депозитним рахункам про рух коштів та нарахування відсотків, проте ухвалив рішення без зазначених доказів.

Колегія суддів, розглянувши справу дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Московського місцевого суду м. Києва від 18.07.2001 року.

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю, яка діяла на час ухвалення вищезазначеного рішення шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадського стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01.01.2004 року, тобто до дня набрання чинності СК.

До набрання чинності СК України сторони не зверталися до органів запису актів громадського стану для реєстрації розлучення.

Свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано позивачкою 05.05.2015 року.

Дата отримання свідоцтва про розірвання шлюбу відповідачем не встановлена.

Відтак висновки суду про те, що шлюб сторін тривав з 06.02.1988 року по 18.07.2001 року, по день ухвалення рішення суперечать ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю, яка діяла на час ухвалення рішення про розірвання шлюбу. Колегія суддів не може визнати обґрунтованим посилання суду на преюдиційність рішення про стягнення аліментів, оскільки при розгляді справи про стягнення аліментів не встановлювалися обставини проживання сторін однією сім`єю після набрання рішенням про розлучення законної сили.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з довідкою ПАТ «КБ «ПриватБанк», яка надана при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, між банком та ОСОБА_3 було укладено два депозитних договори: депозитний договір № SAMDNWFD300 від 09.12.2013 року, який було достроково розірвано 10.02.2015 року з виплатою ОСОБА_3 10 970,76 доларів США та депозитний договір № SAMDN301 від 30.10.2013 року, який було достроково розірвано 06.08.2015 року з виплатою ОСОБА_3 164 373,96 грн.

Тобто депозитні договори укладені до отримання позивачкою свідоцтва про розірвання шлюбу.

Позивач у позовній заяві стверджувала, що відносини з відповідачем погіршилися з січня 2015 року та він почав проживати з іншою жінкою та просила встановити факт проживання однією сім`єю до травня 2015 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину депозитних вкладів. Разом з тим, з депозитного рахунку № SAMDNWFD300 грошові кошти було знято до травня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На депозитному ж рахунку № SAMDN301 знаходилися кошти в розмірі 164 373,96 грн., а не 39 135,63 грн., як вказує позивач у позовній заяві.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину депозитних вкладів, яких на час розгляду справи вже не було. Не підлягає поділу майно, якого не існує (продане, подароване, розірвані депозитні договори тощо). В такому випадку, особа може ставити вимогу про стягнення отриманих коштів, якщо вони є спільною сумісною власністю та використані без згоди однієї із сторін. Таких вимог у суді першої інстанції заявлено не було, а відтак вони не є предметом даного судового розгляду.

За вказаних обставин неправильні висновки суду першої інстанції про період перебування сторін у шлюбі не призвели до неправильного вирішення спору, відтак колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді