Справа № 452/1616/16 Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/1576/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 міськрайонного центру зайнятості на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно виплачених коштів,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 міськрайонний центр зайнятості (далі ОСОБА_3 МРЦЗ) 23 червня 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_4 безпідставно виплачених коштів в сумі 9 475,10 грн.

В обґрунтування даного позову позивач посилався на те, що до ОСОБА_3 МРЦЗ 18 липня 2005 року звернулася ОСОБА_4 з метою пошуку роботи і на підставі власноручно підписаної заяви, у якій вона підтвердила той факт, що не зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається у звязку із неможливістю її працевлаштування 25 липня 2005 року ОСОБА_4 було надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю терміном 360 календарних днів, а також відповідно до Порядку надання працедавцю дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування безробітних, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.01.2001 № 1, та на підставі наказу від 25.08.2006 року № 370 ОСОБА_3 МРЦЗ прийнято рішення про працевлаштування безробітної ОСОБА_4 на посаду заступника директора шляхом надання дотації роботодавцю ПП «Самбір-стар» з 25.08.2006 року та у період з 25.08.2006 року по 24.08.2007 року відповідно до договору № 00040 від 25.08.2006 року центром зайнятості здійснювалось відшкодування коштів у розмірі фактичних витрат на заробітну плату в сумі 9475,10 грн., однак 24.04.2014 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Самборі та ОСОБА_3 районі на адресу ОСОБА_3 МРЦЗ надіслано лист про те, що від державного реєстратора одержано повідомлення про внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 щодо припинення підприємницької діяльності.

На адресу ОСОБА_3 МРЦЗ ОСОБА_4 надіслано листа від 22.05.2014 року про те, що з 16.02.2001 року вона була зареєстрована як фізична особа - підприємець та згідна повернути кошти.

ОСОБА_3 МРЦЗ здійснено перевірку достовірності отриманої інформації та складено акт розслідування страхового випадку від 27.05.2014 року № 124 щодо обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яким підтверджено, що ОСОБА_4 під час реєстрації у службі зайнятості 18.07.2005 року та під час перебування на обліку, як безробітна, не повідомила, що зареєстрована, як фізична особа підприємець з 16.02.2001 року.

Відповідно до п. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобовязані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідачем було проігноровано обовязок своєчасного подання достовірних відомостей про обставини, які впливали на умови надання їй статусу безробітного, а саме не повідомлено службу зайнятості про факт реєстрації як фізичної особи - підприємця з 16.02.2001 року.

Пунктом 3 ст. 36 цього Закону передбачено, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Оскільки, ОСОБА_3 МРЦЗ з 25.08.2006 року по 2007 рік безпідставно відшкодовано роботодавцю кошти у розмірі фактичних витрат на заробітну плату ОСОБА_4 у сумі 9 475,10 грн., відповідачу надіслано претензію від 17.06.2014 року про відшкодування коштів, проте кошти у добровільному порядку не відшкодовано.

Відповідно до п. 4 ст. 38 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується.

РішеннямСамбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно виплачених коштів - відмовлено за пропуском позовної давності.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року оскаржив ОСОБА_3 міськрайонний центр зайнятості, подавши апеляційну скаргу, в обгрунтування якої покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності.

Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, згідно персональної картки № 71800002, заяви від 25 липня 2005 року та витягу з наказів ОСОБА_4 18 липня 2005 року звернулася до ОСОБА_3 МРЦЗ у пошуках роботи та 25 липня 2005 року подала заяву про надання їй статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю, у якій зазначила, що вона не зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, і згідно наказу від 25.07.2005 № НТ050725 їй було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю (а.с. 65-66, 5, 6).

Із зазначеної персональної картки, наказу від 25 серпня 2006 року № 370, договору № 00040 від 25 серпня 2006 року, рахунків та платіжних доручень вбачається, що ПП «Самбір Стар» 25 серпня 2006 року працевлаштувало на постійну роботу за направленням ОСОБА_3 МРЦЗ безробітну ОСОБА_4, а ОСОБА_3 МРЦЗ надав дотацію для покриття витрат на заробітну плату працевлаштованої особи за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття і за період з 25 серпня 2006 року по 24 серпня 2007 року ОСОБА_3 МРЦЗ така дотація була виплачена в сумі 9 475,10 грн. (а.с. 65-66, 7, 42-43, 69-81).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у редакції, яка була чинною на час звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_3 МРЦЗ у пошуках роботи пошук підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні, у тому числі шляхом надання роботодавцю дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування безробітних є однією із соціальних послуг за цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», які надаються державною службою зайнятості.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року № 803-XII у редакції, яка була чинною на той час, безробітними визнавалися працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Підпунктом б) частини третьої ст. 1 цього Закону було встановлено, що в Україні до зайнятого населення належать громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобовязані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та повідомлення Управління ПФУ в м. Самборі та ОСОБА_3 районі від 24.04.2014 ОСОБА_4 16 лютого 2001 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с. 12, 10).

Отже, ОСОБА_4 під час звернення до ОСОБА_3 МРЦЗ у пошуках роботи не подала відомості про її належність до зайнятого населення, відтак їй безпідставно було надано статус безробітної та соціальні послуги відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

За правилами ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

У правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року при розгляді справи N 6-152цс14, зазначено, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Позивачем у даній справі в заперечення заяви відповідача про застосування позовної давності надано повідомлення Управління ПФУ в м. Самборі та ОСОБА_3 районі від 24.04.2014 року, отримане 08.05.2014 року, про внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 щодо припинення підприємницької діяльності, її заява від 22.05.2014 року про проведення перевірки у звязку з ліквідацією та акт розслідування страхового випадку від 27.05.2014 року № 124 щодо обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», якими підтверджено, що ОСОБА_4 під час реєстрації у службі зайнятості 18.07.2005 року та під час перебування на обліку, як безробітна, не повідомила, що зареєстрована, як фізична особа підприємець з 16.02.2001 року (а.с. 9, 10, 11), з посиланням на те, що ОСОБА_4 під час реєстрації у центрі зайнятості подала недостовірну інформацію про ідентифікаційний код та довідку про середній заробіток із недостовірним ідентифікаційним кодом, що унеможливлювало встановити факт реєстрації її як підприємця з 16.02.2001 року під час звернення та перебування на обліку у центрі зайнятості, а також на те, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності в разі стягнення заборгованості перед Фондом загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття не застосовується. Однак, дане заперечення спростовується наступним.

В той же час, відповідно до ст. 19 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII у редакції, яка була чинною на час звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_3 МРЦЗ у пошуках роботи, в обовязки державної служба зайнятості входило, зокрема: ведення обліку вільних робочих місць і громадян, які звертаються з питань працевлаштування; реєстрація безробітних і подання їм у межах своєї компетенції допомоги, в т. ч. і грошової.

Державна служба зайнятості мала право, в тому числі, в установленому законодавством порядку подавати громадянам допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу по безробіттю, припиняти і відкладати їх виплати.

Згідно п. 2 Положення про порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, виплати допомоги по безробіттю, а також умови подання матеріальної допомоги в період професійної підготовки та перепідготовки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1998 р. № 578, у редакції, яка була чинною на той час, під час реєстрації кожна особа самостійно або із застосуванням автоматизованої системи за допомогою працівника державної служби зайнятості заповнює картку персонального обліку громадянина, який шукає роботу (безробітного) і особистим підписом підтверджує достовірність внесених до неї даних та ознайомлюється з памяткою «Ваші права - Ваші обовязки». Форма зазначеної картки персонального обліку (далі - КПО) затверджується Мінпраці.

Пунктами 3 та 4 цього Положення був встановлений перелік документів, які повинен предявити громадянин під час реєстрації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2006 р. № 357 був затверджений Порядок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що набрав чинності з 25.03.2006 р., відповідно до п. 2 якого розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені у документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Пунктом 3 зазначеного порядку було визначено, що перевірка проводиться центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття (далі - центри зайнятості), у разі, коли під час перебування особи на обліку як безробітної до центру зайнятості надійшла інформація від державних органів, підприємств, установ, організацій чи громадян про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг безробітній особі, яка відрізняється від поданих нею відомостей, або така інформація розміщена в засобах масової інформації.

Рішення щодо проведення перевірки приймається керівником відповідного центру зайнятості.

Згідно пунктів 4 та 5 даного Положення центри зайнятості під час проведення перевірки взаємодіють з органами державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, державними реєстраторами, управліннями праці та соціального захисту населення, відділами (управліннями) субсидій шляхом обміну інформацією про отримані особами, які перебувають на обліку в службі зайнятості як безробітні, доходи від провадження підприємницької діяльності, виконання роботи за трудовим договором, у тому числі за сумісництвом та під час роботи за кордоном, виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими угодами, ведення особистого селянського господарства тощо.

Порядок обміну інформацією між зазначеними органами та центрами зайнятості визначається Мінпраці, Державною податковою адміністрацією та Пенсійним фондом України за погодженням з фондами загальнообовязкового державного соціального страхування.

Перевірка достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, проводиться центрами зайнятості шляхом звіряння з відомостями органів Державної податкової адміністрації, Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, державних реєстраторів, управлінь праці та соціального захисту населення, відділів (управлінь) субсидій; використання даних перевірок цих органів, Держнаглядпраці, контрольно-ревізійних органів цільового використання коштів Фонду; проведення центром зайнятості перевірки достовірності зазначених у довідках про середню заробітну плату даних безпосередньо на підприємствах, в установах та організаціях у порядку, встановленому законодавством.

Працівники центрів зайнятості для встановлення достовірності даних можуть брати участь у перевірках, що проводяться зазначеними органами.

Із персональної картки особи, яка звернулася до центру зайнятості, довідки про середню заробітну плату та договору щодо надання підприємству дотації на створення додаткового робочого місця для працевлаштування безробітної було відомо, що ОСОБА_4 14.07.2005 року була звільнена з роботи з посади бухгалтера ПП «Самбір Стар», директором якого вказаний ОСОБА_5, і 25.08.2006 року із цим самим підприємством укладається зазначений договір, згідно якого ОСОБА_4 приймається на роботу заступником директора даного підприємства (а.с. 42-43, 65- 66, 68).

Вказані обставини були підставою для проведення перевірки у порядку, передбаченому наведеним Положенням, однак така не була проведена.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи та посадових осіб, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення.

Крім того, положення ст. 38 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» про те, що строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується діє лише з 18 травня 2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що у позивача була обєктивна можливість знати про обставини порушення його прав і тому ним пропущена позовна давність без поважних причин.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що поважних причин пропуску позовної давності позивачем не доведено, відповідачем подана заява про застосування позовної давності, і тому на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позову відмовив.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Самбірського міськрайонного суду Львівського області від 21 листопада 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 міськрайонного центру зайнятості - відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6