Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/139/17
Провадження № 2/321/136/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2017 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Засько О.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, зобовязання укласти трудовий договір і стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, зобовязання укласти трудовий договір і стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 24 липня 2012 року по 29 липня 2016 року вона працювала продавцем у магазині «Кошик», який належить ФОП ОСОБА_4, яка також є власником і директором приватного підприємства «Жемчуг-2005». За весь час роботи ніяких претензій з боку відповідача до позивача не було. Крім основної роботи відповідач доручала позивачу виконання деяких питань, які стосуються функцій бухгалтера (ведення обліку запасів, перевірка приходу і залишку товарів). У липні 2016 року у магазині «Кошик» відповідачем було проведено звірку товарно-матеріальних цінностей та встановлено, начебто, нестачу у великих розмірах. Після проведення відповідачем останньої ревізії товару у магазині «Кошик», 24 липня 2016 року позивача було відсторонено від роботи. Наступного дня, відповідач запросив позивача до бухгалтерії для бесіди з працівником поліції, який відібрав письмові пояснення стосовно нестачі встановленої, начебто, під час перевірки товарів, результати якої документально підтверджуються в описі, підписаного відповідачем та позивачем. Доказами наявних трудових правовідносин з позивачем є те, що 19 липня 2016 року позивач також приймала участь в проведенні ревізії товарів в магазині «Скринька», де також підписувала відповідний опис. У звязку з цим та відкриттям кримінального провадження по ст.191 КК України за заявою ФОП ОСОБА_5, позивач звернулася до відповідача із заявою від 29 липня 2016 щодо надання відповідних розяснень з приводу трудових правовідносин, які склалися у сторін даного спору. На що ОСОБА_4 листом відмовила їй у задоволенні вимог заяви позивача і процитувала правила ст. ст.21, 24, 48, 49 КЗпП України. Тому позивач просить визнати неправомірними дії відповідача, яка заперечує проти того, що позивач перебувала у трудових відносинах з ФОП «ОСОБА_4, зобовязати ФОП ОСОБА_4 укласти трудовий договір та видати наказ про прийняття її на роботу з 24 липня 2012 року, заповнивши трудову книжку належним чином, а також стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь 5 000 грн., як відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 та в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 додатково пояснила суду, що на роботу її запросив ОСОБА_5, точно дати, коли вона почала працювати, позивач не памятає, літом чи восени 2012 року. Спочатку вона працювала товарознавцем, записувала накладні, які приходили, потім деякий час працювала в кіоску з продажу канцтоварів в школі. З 2013 року вона почала працювати продавцем в магазині «Кошик». Вдповідач ОСОБА_4 обіцяла її офіційно оформити, але так і не зробила цього, тому трудовий договір не був укладений. Заробітну плату вона отримувала лише після проведення ревізій, іноді брала продукти в рахунок заробітної плати, зарплата була весь час різна. Як товарознавець вона отримувала оплату почасово. Коли проходив переоблік товару, вона робила тільки опис товару, підрахунками не займалася. В липні 2016 року ОСОБА_4 повідомила її, що у неї виникла недовіра і тому вона працювати не буде. Вважає, що неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1, хоча і не була офіційно оформленою, але до роботи приступила з відома ОСОБА_4, при цьому, погодивши умови працевлаштування, виконувала роботу продавця, отримувала заробітну плату, тому вважає, що між позивачем та відповідачем мали місце трудові відносини, які не були належно оформлені шляхом укладення трудового договору, тому просить заявлені позивачем вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та пояснив, що викладені ОСОБА_1 в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. У звязку з тим, що позов ОСОБА_1 не підтверджений належними доказами, просив суд відмовити в його задоволенні. Крім того, в наданих письмових запереченнях зазнаного, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 являються подружжям та здійснюють спільну підприємницьку діяльність. ОСОБА_1 ніколи не перебувала в трудових правовідносинах з ОСОБА_4, але запрошувалась ОСОБА_5 як фахівець для проведення ревізій, в звязку з чим мала доступ до товарів та каси. ОСОБА_6 являється її кумою, тому користувалась повною довірою. На неодноразові пропозиції щодо укладення трудового договору з ОСОБА_6 вона відмовляла, мотивуючи це тим, що не хоче сплачувати податки. В позовних вимогах не зазначено, які саме дії відповідача позивач просить суд визнати неправомірними. Позивач не довела належними та допустимими доказами наявність порушень її прав з боку відповідача. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою, тому відповідні факти мади б бути доведені лише письмовити доказами. Позивач не навела суду доказів наявності трудових правовідносин, звернень про прийом на роботу, отримання заробітної плати та ін. Крім того, стороною відповідача категорично заперечується сам факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4, звернення позивача із заявами щодо працевлаштування, погодження її допуску до роботи та виплати їй саме заробітної плати за будь-яку виконувану роботу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що вона працює в барі «Жемчуг». ОСОБА_1 приходила в бар «Жемчуг», а також в магазин «Щедрий Кошик». Вона бачила її там в 2014 - 2015 роках, вона вела якісь бухгалтерські документи, щось підшивала, допомагала фасувати товар, могла і відпускати товар, якщо був великий наплив людей. ОСОБА_1 повідомила їй, що працює не оформленою, заробітну плату отримує як всі продавці, після ревізії. Умови праці ОСОБА_1 їй не відомі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив суду, що він бачив ОСОБА_1 в магазині «Скринька» за прилавком. ОСОБА_1, на його думку, працювала продавцем. Характер відносин з власниками магазинів та ОСОБА_1 та умови, на яких вона працювала, йому не відомі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що три - чотири роки тому, ОСОБА_1 працювала в магазинах «Скринька» та «Щедрий Кошик», володільцями яких є ОСОБА_4 та ОСОБА_10 Коли він приходив в магазин «Щедрий Кошик», бачив там ОСОБА_1 яка брала гроші від покупців, віддавала товар. Йому не відомо, в яких відносинах перебувала ОСОБА_1 з ОСОБА_4, чи був між ними укладений трудовий договір, чи отримувала вона заробітну плату.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила суду, що ОСОБА_1, на її думку, працювала продавцем в магазині «Кошик» в 2013 - 2015 роках. Такий висновок вона зробила з тих підстав, що бачила, яка ОСОБА_12 стояла за прилавком магазину. Крім того, їй відомо, що деякий час ОСОБА_1 торгувала канцтоварами в кіоску, що був розташований в школі. Про укладання трудових угод ОСОБА_1 з Черногорами їй нічого не відомо. Також їй не відомо про розмір отримуваної ОСОБА_1 заробітної плати та графік її роботи.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що ОСОБА_1 працювала декілька років працювала в магазинах ОСОБА_4. Особисто вона неодноразово у неї скуплялась. Їй не відомо, чи була офіційно оформлена ОСОБА_1, з ким саме у неї були трудові відносини, яким був розмір її заробітної плати.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що вона працювала продавцем в магазині «Кошик», який належить ОСОБА_4, у звязку з чим їй відомо, що ОСОБА_1 працювала в магазині продавцем, але вона розповідала їй, що не була офіційно працевлаштована. Які саме трудові відносини були у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 їй не відомо.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1, на її думку, працювала продавцем в магазині «Кошик» в 2014 - 2015 роках, також вона бачила ОСОБА_1 в магазині «Скринька». Конкретно пояснити, у кого саме працювала ОСОБА_1, у ОСОБА_5, чи у ОСОБА_4, вона не може. Про трудові відносини та заробітну плату ОСОБА_1 їй нічого не відомо.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що до недавнього часу перебував з ОСОБА_1 в дружніх стосунках. Коли ОСОБА_1 втратила роботу він запропонував їй допомогти з ревізіями, за що давав кошти, іноді продукти. Він пропонував ОСОБА_1 офіційно працевлаштуватися і працювати на постійні основі, але остання не погоджувалася, посилаючись на те, що їй потрібно в такому випадку платити податки. Враховуючи його довірчі відносини з ОСОБА_1, їй довіряли всі продавці, вона іноді підміняла продавців на роботі. Декілька разів він бачив ОСОБА_1 за прилавком. Трудових відносин з ОСОБА_1 у них не було, вона іноді запрошувалася допомагати робити ревізії, із заявами про працевлаштування до нього не зверталася.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позові з таких підстав:

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до статей 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Однак, посилаючись як на підставу для встановлення факту трудових відносин з відповідачем на фактичний допуск до роботи, що у відповідності до вимог ст. 24 КЗпП України є свідченням укладення трудового договору, позивач не врахував решту вимог трудового законодавства, зокрема, статті 24 КЗпП, якою передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

У відповідності до ч.2 ст. ст. 59 ЦК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В даному випадку, обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1 не можуть доводитися показами свідків, оскільки мають бути доведені лише письмовими доказами.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Таким чином, процедура укладення трудового договору (як в усній, так і в письмовій формі) складається з наступних дій: подання працівником заяви про прийняття на роботу з наданням усіх необхідних документів; візи окремих посадових осіб і резолюція власника чи посадової особи, яка наділена правом на приймання на роботу; видання власником чи уповноваженим ним органом наказу про зарахування працівника на роботу; предявлення наказу працівнику під розписку; внесення до трудової книжки запису про прийняття на роботу. Отже, за змістом вказаної норми передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Однак, при цьому повинні бути виконані додатково хоча б декілька вищезазначених дій, що передують допуску до роботи, а не сам лише допуск по собі.

Крім того, у відповідності до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Тобто, у будь-якому випадку заборонено допускати працівника до роботи до того, як будуть виконані вимоги ст.29 КЗпП України.

Крім того, відповідно до вимог ст.24-1 КЗпП України (яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин), у разі укладення трудового договору між фізичною особою та працівником, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, встановленому Міністерством праці та соціальної політики України, а запис у трудовій книжці, відповідно до вимог законодавства проводиться після реєстрації трудового договору у центрі зайнятості, після чого трудова книжка зберігається у найманого працівника.

Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року за №260 (із змінами та доповненнями), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, фізична особа повинна зареєструвати трудовий договір у центрі зайнятості, а працівник який влаштовується на роботу до фізичної особи при реєстрації договору повинен надати паспорт, трудову книжку та за наявності довідку податкової про присвоєння ідентифікаційного номера. Трудова книжка після проведеного в ній службою соціального захисту запису про прийняття на роботу зберігається безпосередньо у працівника.

Таким чином, при укладенні трудового договору з фізичною особою, яка використовує найману працю обов'язок належного оформлення трудових відносин було покладено на обидві сторони трудового договору.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 заяву про укладення трудового договору не писала і у Михайлівському міському центрі зайнятості відповідний договір не реєструвався, не вносилися такі записи і в трудову книжку позивача, відповідач також не сплачувала відповідні внески за найманого працівника.

В матеріалах справи також не міститься будь-яких інших доказів того, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_4, зокрема, ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце тощо.

Разом з тим, з досліджених судом доказів, які були надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 від 10 лютого 1987 року серії БТ-II № 3368310, вказана трудова книжка не містить відомостей про роботу ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_4

29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПП «Жемчуг - 2005» із заявою про укладення трудового договору з 24 липня 2012 року і про повідомлення причин звільнення (а.с. 23).

Листом від 15 серпня 2006 року ФОП ОСОБА_4 відмовила ОСОБА_1 у звязку з тим, що остання не перебувала з нею в трудових відносинах (а.с. 5).

Також позивач посилається на акт контрольної перевірки інвентаризації цінностей від 24 липня 2016 року, відповідно до якого була проведена контрольна перевірка інвентаризації цінностей в магазині «Щедрий Кошик» і прізвище ОСОБА_1 зазначено в переліку членів комісії, яка проводила інвентаризацію цінностей. Поте судом не можу бути прийнятий вказаний документ в якості належного доказу наявності саме трудових відносин від ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_4, оскільки він не містить підпису ОСОБА_1 і відсутнє посилання на її посаду.

Судом також не можуть бути прийняті показання свідків на підтвердження наявності трудових відносин між ФОП ОСОБА_4 і ОСОБА_1 оскільки: по-перше, жоден зі свідків не вказав точний період часу роботи ОСОБА_1, її посаду, розмір її заробітної плати, умови роботи тощо; по-друге, як веже зазначалося вище, трудовий договір з фізичною особою обовязково мав бути укладений в письмовій формі і на момент виникнення спірних правовідносин підлягав реєстрації, тому обставини укладення договору не можуть підтверджуватися показаннями свідків.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами, в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту звернення з письмовою заявою про укладення трудового договору, передачі трудової книжки, дійсного фактичного допущення роботодавцем позивача до роботи, отримання систематично щомісячно заробітної плати, не зазначений її конкретний розмір, більше того не зазначено точного терміну роботи та назви посади яку займала, а відтак ОСОБА_1 не доведено факту перебування з відповідачем у саме в трудових відносинах.

Суд, даючи оцінку доказам позивача по справі, не бере їх до уваги, оскільки такі не стверджують факт обов'язкових умов трудового договору: умови про прийняття на роботу громадянина та місце роботи, умови про трудову функцію, яку виконуватиме працівник, де зазначається його посада, професія, спеціальність, кваліфікація, умови про час початку роботи (а при укладенні строкового трудового договору і про строк закінчення роботи), умови про розмір заробітної плати працівника.

За таких обставин, у суду немає передбачених законом підстав вважати, що між сторонами укладався трудовий договір та задовольняти позовні вимоги про укладання трудового договору та видання наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу з 24 липня 2012 року, заповнивши трудову книжку належним чином.

Щодо позовних вимог про визнання дій неправомірними, враховуючи не доведення факту перебування саме в трудових відносинах і відмови в задоволенні позову в частині позовних вимог про зобовязання укласти трудовий договір, відсутні підстави для задоволення вказаної частини позовних вимог, оскільки вони є похідними.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити, що відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України підставами для присудження моральної шкоди є фізичний біль чи страждання, пережиті особою у звязку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя, душевні витрати по причині неправомірної поведінки третіх осіб неї, знищення чи пошкодження майна, приниження честі і гідності.

Як вбачається із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Подібних фактів у позовній заяві та поясненнях суду позивач ОСОБА_1 не навела, доказів на їх підтвердження не надала.

Таким чином вимоги позивача є необґрунтованою та безпідставною, так як вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від первісних вимог про визнання дій протиправними і зобовязані укласти трудовий договір для задоволення яких суд не знайшов підстав.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 131, 208-209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, зобовязання укласти трудовий договір і стягнення моральної шкоди відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_16