22-ц/775/824/2017(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Демочко Д.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПрАТ «МК «Азовсталь»). В обґрунтування позову зазначив, що з 1991 року працював на посаді начальника газового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь». 17 червня 2016 року його було звільнено з займаної посади, у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Звільнення вважає вимушеним і незаконним, таким, що суперечить ст. 38 КЗпП України, оскільки власного бажання для цього він не мав, пенсійного віку ще не досяг, а написав заяву про звільнення з роботи під моральним і матеріальним тиском та реальними погрозами з боку адміністрації, які супроводжувалися неправомірними діями щодо нього. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив поновити його на роботі на посаді начальника газового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь» з 17 червня 2016 року, а також стягнути з ПрАТ «МК «Азовсталь» заборгованість за час вимушеного прогулу, невиплачену заробітну плату з 1 лютого 2016 року по 17 червня 2016 року в сумі 75 985 гривень та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.(за текстом).

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, заперечення проти апеляційної скарги представника ПрАТ «МК Азовсталь» ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 1991 року працював на комбінаті «Азовсталь» (правонаступником якого є ПрАТ «МК «Азовсталь»), останнім часом начальником газового цеху.

17 червня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, відповідно до ст.38 КЗпП України, на підставі наказу №234/к від 17 червня 2016 року, виданого директором по персоналу та адміністрації ОСОБА_5 (т.1 а.с.8, 85).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно 14 червня 2016 року, скориставшись своїм правом на розірвання трудового договору у визначену дату 17 червня 2016 року, подав заяву про звільнення за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію та отримав трудову книжку і повний розрахунок при звільненні. Переконливих доказів того, заява про звільнення була написана під примусом чи тиском з боку відповідача суду не представлено.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Укладення працівником трудового договору, його виконання та розірвання базується на загальних принципах властивих договірним правовідносинам - це добровільність вступу особою у правовідносини та свобода при їх припинені. Одночасно з цим законом можуть встановлюватися певні обмеження щодо строків звільнення працівника для забезпечення безперервної роботи підприємства та зменшення потенційних втрат (незручностей) для працедавця при добровільному звільненні працівника.

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Відповідно до частини третьої ст.94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України встановлено підстави припинення трудового договору, серед яких є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

Згідно статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Зі справи вбачається, що 01 квітня 2015 року між ПрАТ «МК «Азовсталь» та ОСОБА_2, який виконував обовязки начальника газового цеху, був укладений контракт до 31 грудня 2015 року по оплаті праці та надання соціальних гарантій, пільг та компенсацій. Умовами контракту передбачалося, що оклад позивачу встановлено в розмірі 31 378 грн. та щомісячна премія 12 551 грн. (т.1 а.с.46).

06 квітня 2016 року ОСОБА_2 під підпис був повідомлений про розірвання контракту, а також про те, що оплата праці та преміювання буде проводитися згідно п. 7.1 контракту, а саме, у разі розірвання контракту подальша оплата праці та преміювання здійснюється згідно Загального положення про оплату праці та преміювання робітників діючого на підприємстві відповідача по мінімальному окладу розряду на оплату, встановленої для даної посади (т. 1 а.с. 56).

Позивач продовжив працювати на займаній посаді.

14 червня 2016 року ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням з 17 червня 2016 року у звязку з виходом на пенсію уперше та з заявою про виплату одноразової сплати у звязку з виходом на пенсію у розмірі трьох заробітних плат із розрахунку заробітної плати 43 929 грн. на місяць (т. 1 а.с.83,84).

17 червня 2016 року позивача було звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Цього ж дня ОСОБА_2 отримав трудову книжку та з ним було проведено повний розрахунок з виплатою 139 388,75 грн., що підтверджується копією ордера № від 17 червня 2016 року з підписом позивача (т. 2 а.с.9).

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові, оскільки волевиявлення позивача на розірвання трудового договору за власним бажанням було вільним та відповідало його внутрішній волі, це звільнення відбулося з дотриманням норм трудового законодавства і порушень прав та законних інтересів ОСОБА_2 не встановлено. Обєктивних доказів того, що позивач мав намір продовжити трудові відносини з підприємством не представлено.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилався на те, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що через тиск з боку адміністрації він вимушений був 14 червня 2016 року написати заяву про звільнення за власним бажанням, яка не була зареєстрована на підприємстві у встановленому порядку.

Зокрема в уточненій позовній заяві позивач вказав, що відносини з адміністрацією загострилися у нього в 2014 та 2015 роках; він неодноразово звертався з цього приводу з заявами, а останні його звернення у лютому 2016 року та червні 2016 року залишилися без відповіді та реагування (т.2 а.с.47-52).

На підтвердження цих обставин позивач надав до матеріалів справи копії звернень до керівників різних підрозділів комбінату генерального директора комбінату, директора по безпеці, директора з охорони праці, промислової безпеки та екології, головного енергетика, з яких вбачається, що в цих листах в основному поставлені для вирішення питання, повязані з виробничим процесом, як у цеху конкретно, так і на підприємстві в цілому (т.1 а.с.10, т.2 а.с. 117,118,124,210).

Згідно довідки ПрАТ «МК «Азовсталь» від 25 жовтня 2017 року про кількість проведених планових та позапланових інвентаризацій, приписів та перевірок за період 2015-2016 роки в структурних підрозділах підприємства було проведено: дві річні інвентаризації у всіх сорока структурних підрозділах підприємства; двадцять чотири щомісячні інвентаризації в пятнадцяти структурних підрозділах; сорок вісім щодекадних інвентаризацій у конвертерному цеху та одна тисяча триста десять позапланових інвентаризацій в структурних підрозділах комбінату, в тому числі у газовому цеху девять інвентаризацій (т.2 а.с.188-195).

В суді апеляційної інстанції представник ПрАТ «МК «Азовсталь» пояснювала, що проведення аудиту в підрозділі де працював позивач відбувалося планово, про що пояснив свідок ОСОБА_6 При цьому метою цих аудитів було досягнення збалансованої роботи усіх підрозділів комбінату і будь-яких організаційних висновків за наслідками аудиту до ОСОБА_2 ніколи не застосовувалося.

З пояснень позивача в апеляційному суді не вбачається, що за результатами цих перевірок до нього були застосовані будь-які заходи дисциплінарного або матеріального характеру, з якими він був не згоден. Що стосується зменшення заробітної плати позивача з 06 квітня 2016 року, то це повязано з припиненням контракту, про що ОСОБА_2 був повідомлений і погодився продовжувати роботу до 17 червня 2016 року на умовах отримання оплати за загальним положенням.

Встановлено, що звернення ОСОБА_2 від 11 лютого 2016 року було розглянуто і з доповідної записки директора з безпеки ОСОБА_7 на імя генерального директора комбінату по перевірці інформації, викладеної у зверненні в службу безпеки начальника газового цеху 11 лютого 2016 року слідує, що це звернення стосувалося закупки для реконструкції ДП-4 «непотрібного обладнання, яке не відповідало технічним умовам газоочистки» - калориметра і системи вимірювання пилу і за наслідками цього звернення на нараді прийнято рішення про вжиття організаційних заходів (т.2 а.с.168).

Як пояснив представник відповідача, у звязку зі звільненням ОСОБА_2 17 червня 2016 року його звернення до головного енергетика та директора з безпеки комбінату від 13 червня 2016 року з приводу складних відносин з директором по капбудівництву та інвестиціям ОСОБА_8, залишилося на підприємстві, оскільки втратило свою актуальність.

Враховуючи викладені обставини, колегія вважає, що суд першої інстанції зробив правильні висновки про те, що будь-якого тиску напередодні звільнення на позивача ніхто не здійснював, а його рішення про звільнення за власним бажанням з подачею відповідної заяви було обдуманим та виваженим.

Встановлено, що позивач працював на підприємстві з 01 квітня 2015 року за контрактом, умовами якого передбачено строк його дії, умови оплати праці та пунктом 7.1 визначено, що у разі розірвання або закінчення строку дії контракту подальша оплата праці і преміювання керівника здійснюються згідно Загальному положенню про оплату праці і преміювання працівників комбінату по мінімальному окладу розряду по оплаті, встановленої для даної посади з часу такого розірвання і до закінчення строку дії контракту.

Як вбачається зі справи, оплата праці ОСОБА_2 в розмірі визначеному контрактом проводилася до 06 квітня 2016 року, що підтверджується відповідними розрахунковими листами. Як пояснив представник відповідача, і цих обставин не заперечував ОСОБА_2, позивач з 22 лютого 2016 року до 06 квітня 2016 року знаходився на лікарняному і тому відповідні доплати за умовами контракту проводилися йому у квітні 2016 року, що вбачається з розрахункових листів (т.1 а.с.185-187).

На підставі п. 1 Загального положення про оплату праці і преміювання працівників ПрАТ «МК «Азовсталь», оплата праці робітників здійснюється по встановленим окладам згідно оцінки посад та періодичної оцінки персоналу на підставі спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету за фактично відпрацьований час (т. 1 а.с.238-239).

Згідно тарифікатора ПрАТ «МК «Азовсталь» позивачу встановлений 17 грейд.

Станом на 06 квітня 2016 року у ПрАТ «МК «Азовсталь» діяла постанова Генерального директора та профспілкового органу ПрАТ «МК «Азовсталь» від 21 квітня 2015 року № 5/5, відповідно до якої мінімальний оклад по 17 грейду складав 13 502, 00 грн., тобто з 06 квітня 2016 р. по 31 травня 2016 р. оклад ОСОБА_2 складав 13 502, 00 грн. (т. 1 а.с. 246-249).

10 червня 2016 року Генеральним директором та профспілковим органом ПрАТ «МК «Азовсталь» була прийнята постанова №10/10, відповідно до якої мінімальний оклад по 17 грейду складав 14 484,00. Таким чином, з 01 червня 2016 року по 17 червня 2016 року оклад позивача складав 14 484,00 грн. (т.2 а.с 1-5).

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що з лютого 2016 року позивачу безпідставно була зменшена заробітна плата на 20 000 грн. є неспроможними та недоведеними.

Таким чином, апеляційний суд вважає безпідставними і не вбачає підстав для скасування рішення суду та стягнення на користь ОСОБА_2 заробітної плати в сумі 75 985 грн., як заборгованості по заробітній платі з 1 лютого 2016 року до 17 червня 2016 року, оскільки зі справи вбачається, що як угода про розмір заробітної плати позивача в період дії контракту, так можливість змін в оплаті праці були узгоджені між сторонами позивачем та ПрАТ «МК «Азовсталь», про що свідчить підпис ОСОБА_2 на контракті. Ці обставини вказують на те, що односторонньої зміни умов оплати праці відповідачем не допущено, а тому, права та законні інтереси позивача не порушені.

Одним зі способів тиску на нього, що явилося підставою для подання заяви про звільнення, ОСОБА_2 вважає те, що з 03 червня 2016 року була заблокована його перепустка на комбінат і це не дало йому можливості прийти на підприємство 07 червня 2016 року та здати лікарняний.

Між тим, як вбачається зі справи, позивач з 24 травня 2016 року знаходився на лікарняному і до роботи йому належало приступити 08 червня 2016 року, що і відбулося цього дня згідно з графіком роботи та табелем обліку робочого часу (т.1 а.с.88,т.2 а.с.19). Тому доводи позивача, що блокування перепустки відбулося з порушенням Загальних положень і пропускного режиму для працівників комбінату, сторонніх організацій та відвідувачів, введених в дію з 10 квітня 2011 року, і це є підставою для скасування судового рішення до уваги не приймаються. Цим же положенням передбачено, що вхід та вихід працівників та відвідувачів комбінату здійснюється тільки у встановлених місцях через контрольно-пропускні пункти при предявленні особистої перепустки (т.1 а.с.145-162). Посилання позивача на те, що йому необхідно було зявитися до відділу кадрів саме 07 червня 2016 року для передачі лікарняного, а при блокуванні перепустки він цього не міг зробити, колегія вважає непереконливими, оскільки обовязкових підстав для вчинення цих дій у позивача 07 червня 2016 року не було.

Позивач вважає, що відмова у наданні йому відпустки у червні 2016 року свідчить про обмеження його прав на підприємстві та тиск з боку адміністрації.

Апеляційний суд не може погодитися з цими доводами, виходячи з наступного.

Згідно ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Стаття 79 КЗпП України визначає, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Встановлено, що згідно графіка відпусток на 2016 рік, відпустка ОСОБА_2 повинна була бути надана у червні 2016 року 0,5 частки (т. 1 а.с.90 ). 13 червня 2016 року позивач подав відповідну заяву про відпустку на імя Головного енергетика ОСОБА_9 і просив надати йому відпустку з 21 червня 2016 року (т.1 а.с. 87). 14 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про звільнення з 17 червня 2016 року і його заява була задоволена шляхом видання наказу про звільнення (т.1 а.с.87). Оскільки звільнення позивача відбулося раніше дати відпустки, то відповідач при проведенні повного розрахунку з позивачем виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку, що підтверджується розрахунком та ордером про виплату від 17 червня 2016 року (т.1 а.с.186, т.2 а.с.9).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує, що він не досяг пенсійного віку і тому не мав вільного бажання звільнятися з роботу у звязку з виходом на пенсію.

Однак, як вбачається з пояснень сторін в суді апеляційної інстанції, позивач з 26 лютого 2014 року має право на пільгову пенсію за списком № 2 і отримує пенсію. Отже, звільнення у звязку з виходом на пенсію відповідало бажанню позивача, що і відобразилося в поданій ним заяві від 14 червня 2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку поясненням свідків ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Зінов*єва І.П., ОСОБА_12 про те, що на нього не здійснювався тиск адміністрацією ПрАТ «МК «Азовсталь» в той час, як ні ОСОБА_10 та ОСОБА_13К.(дружина позивача) такого суду не пояснювали.

Однак, в апеляційному суді позивач не заперечував, що про обставини його відношень з керівництвом підприємства він особисто розповідав ОСОБА_10 та пояснив, що безпосередній тиск на нього здійснював генеральний директор комбінату ОСОБА_14, хоча в позовній заяві він цього не стверджував, а у запереченнях на пояснення відповідача зазначав, що ця посадова особа будь-яких конкретних претензій з приводу роботи до нього не предявляла (т.2 а.с.223).

На підтвердження своїх доводів про те, що він мав намір продовжити трудові відносини з комбінатом позивач послався на те, що 17 червня 2016 року після закінчення навчання він прийшов до відділу кадрів де залишив свою заяву про відзив заяви про звільнення, але через відсутність у відділі кадрів журналу реєстрації заяв, його звернення залишилося без реєстрації.

Згідно частини 2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

До матеріалів справи долучена копія заяви ОСОБА_2 від 17 червня 2016 року, в якій вказано, що він відкликає свою заяву про звільнення від 14 червня 2016 року і бажає продовжити роботу на умовах контракту на попередній посаді начальник газового цеху (т.1 а.с.131).

Проте будь-яких письмових доказів того, що ця заява була доведена до відома адміністрації особисто позивачем 17 червня 2016 року або можливо шляхом направлення поштою рекомендованим листом ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано (т.2 а.с.13).

Оскільки ПрАТ «МК «Азовсталь» не мав права не звільнити ОСОБА_2 у строк визначений працівником у заяві про звільнення з 17 червня 2016 року, закінчення позивачем навчання в цей день на підставі розпорядження № 894 від 15 червня 2016 року не може свідчити про згоду роботодавця продовжити трудові відносини з позивачем, оскільки останнім робочим днем позивача було 17 червня 2016 року (т.1 а.с.176, т.2 а.с.62).

Крім того, колегія суддів вважає, що подальший характер дій позивача не свідчить про його бажання продовжити працювати на комбінаті, оскільки ОСОБА_2 17 червня 2016 року прибув на роботу біля 12.00 год., отримав трудову книжку, написав заяву про виплату грошових коштів, отримав повний розрахунок та здав пропуск; 18 червня 2016 року на роботу він не вийшов і тільки 15 липня 2016 року звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі.

Доводи позивача про те, що його звільнення відбулося за угодою сторін і це підтвердив в судовому засідання свідок ОСОБА_5 апеляційний суд вважає непереконливими.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За положеннями пункту 1 статті 36 КЗпП України (припинення трудового договору за угодою сторін), суд повиннен з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Позовна заява ОСОБА_2 та представлені ним докази не містять даних про те, що позивач мав намір звільнитися за угодою сторін, подав таку заяву підприємству і була досягнута згода роботодавця на припинення з позивачем трудових відносин на цих умовах.

Доводи позивача на те, що 09 червня 2016 року у присутності ОСОБА_5 генеральний директор повідомив його про те, що не допустить його до роботи на підприємстві, а 10 червня 2016 року на нараді директор заявив, що нарешті позбавився від ОСОБА_2 є недоведеними і такими, що не впливають на зміст хваленого рішення, оскільки звільнення позивача відбулося за його власним бажанням, що підтверджується його заявою від 14 червня 2016 року та заявою-згодою на отримання матеріальної компенсації при звільненні.

В апеляційній скарзі зазначається, що підставою для скасування рішення позивач вважає те, що суд першої інстанції не застосував надану практику Верховного Суду України. З цими доводами колегія суддів погодитися не може, оскільки як вбачається з долучених копій судових рішень, наведені приклади судових справ не є тотожними тим обставинам, які підлягали дослідженню при розгляді позовних вимог ОСОБА_2 (т.3 а.с.25-42).

Зважаючи на відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову ОСОБА_2 у позові про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. і вважає, що доводи апеляційної скарги не змінюють в цій частині висновки суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 звертала увагу на порушення норм процесуального права і зазначала, що відмова апеляційного суду у витребуванні у відповідача доказів повинна була оголошена колегією шляхом постановлення ухвали з цього приводу. Однак ці доводи є неспроможними, оскільки заяву про забезпечення доказів в порядку ст.ст. 134,135 ЦПК України з оплатою судового збору апеляційному суду не подано, а клопотання представлене суду 06 грудня 2017 року було розглянуто в порядку ст. 168 ЦПК України та у витребуванні доказів було відмовлено (т.3 а.с.109,110).

При цьому апеляційний суд виходив з вимог ст.303 ЦПК України, розяснень, викладених в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 8 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та у відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України виходив з принципу змагальності й рівності сторін у поданні доказів, а також розглядав спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі представлених ними доказів.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А. Зайцева

ОСОБА_15