АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7002/17 Головуючий 1 інст. - Харченко А.М.
Справа № 643/3989/17-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» грудня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до Харківської міської ради. В обґрунтування свого позову посилалась на те, що з 29 серпня 1990 року вона зареєстрована та проживає у АДРЕСА_3 а також з 27 серпня 1975 року у вказаній квартирі зареєстрована її тітка ОСОБА_2

Зазначила, що 01 лютого 1994 року вона разом із ОСОБА_2 у рівних частках набули у власність по ? частині на вказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 померла.

Вказала, що чоловік померлої - ОСОБА_3 помер ще раніше своєї дружини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Спадкоємці за законом, утриманці чи усиновлені діти у ОСОБА_2 відсутні, заповіту померла не склала, із заявами про прийняття спадщини після її смерті ніхто не звертався.

Зазначила, що ОСОБА_2 відносилася до неї як до своєї дочки. Вони разом вели спільне господарство у вказаній квартирі, здійснювали поточний та капітальний ремонти квартири, сплачувала відповідні комунальні платежі за утримання квартири.

Вказала, що з 29 серпня 1990 року вона постійно проживає у вказаній квартирі, добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується всією квартирою більше ніж 21 рік, доглядає з моменту смерті ОСОБА_2 за квартирою, сплачує послуги по утриманню квартири, постійно робить поточні та капітальні ремонти.

Зазначила, що нею укладено на своє ім'я договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 26 липня 1994 року, договір на користування місцевим телефонним зв'язком та провідним мовленням від 15 листопада 1996 року, договір на користування електричною енергією від 06 квітня 2009 року, договір про надання населенню послуг з газопостачання на зазначену квартиру.

Вказала, що про відкрите користування нею квартирою свідчить той факт, що після смерті ОСОБА_2 вона подала всі належні документи, які підтверджували факт смерті ОСОБА_2 до житлово-експлуатаційної організації та комунальних підприємств.

Вважала, що оскільки вона є племінницею померлої, проживала разом з нею багато років, вела спільне господарство, а також спільно з нею володіла нерухомим майном, то квартира автоматично перейшла у її власність, також з позовами чи заявами про визнання права власності на частку квартири ОСОБА_2 до неї ніхто не звертався, вона не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на нерухомість ОСОБА_2, що свідчить про добросовісне володіння квартирою.

Зазначила, що про те, що вона не має права власності на 1/2 частину зазначеної квартири, дізналась лише у березні 2017 року, коли звернулась до нотаріуса з метою скласти заповіт на вказану квартиру на користь свого сина.

Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка раніше належала ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому посилалась на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, показанням свідка ОСОБА_4, і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що судом першої інстанції не враховано те, що позивачем надано належні докази того, що вона добросовісно проживала у вказаній квартирі, не приховувала факту знаходження у неї цього майна, робила ремонт, укладала договори та протягом тривалого часу безперервно володіла вказаною квартирою, тобто має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю; що спадщина ОСОБА_2 не визнана відумерлою; що їй безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань щодо витребування та залучення доказів, а також щодо виклику свідка; що суддя упереджено ставився до неї, крім того, справа розглядалась з порушенням строків, встановлених законом.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що підстав для застосування статті 344 ЦК України для виниклих між сторонами правовідносин не має.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих їй конституцією або законом.

В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 2 статті 15 ЦК України встановлює, що одним із засобів захисту цивільного права є його визнання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разу порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При цьому необхідно встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 лютого 1994 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно довідки № 453 від 14 березня 2017 року виданої дільницею № 38 КП «Жилкомсервіс» у спірній квартирі з 29 серпня 1990 року зареєстрована ОСОБА_1 та з 27 серпня 1975 року була зареєстрована ОСОБА_2, яка знята з реєстрації 31 травня 1995 на підставі смерті.

З ОСОБА_1 укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 26 липня 1994 року, договір на користування місцевим телефонним зв'язком та провідним мовленням від 15 листопада 1996 року, договір на користування електричною енергією від 06 квітня 2009 року, договір про надання населенню послуг з газопостачання від 02 липня 2012 року на вищезазначену квартиру (а.с.13-18).

Як вбачається з довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1023736 від 05 жовтня 2017 року станом на 31 грудня 2012 року згідно матеріалів інвентаризаційних справ власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого ХМЦПДЖФ 01 лютого 1994 року за р. № НОМЕР_1, квартира належить зазначеним особам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна .

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Відповідно до пункту 11 вказаної постанови, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Проте, аналізуючи наведені норми права, слід зазначити, що до правовідносин, які склалися між сторонами, не може бути застосовано статтю 344 ЦК України, оскільки враховуючи положення пункту 8 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Як вбачається з матеріалів справи ? частиною спірної квартири, яка залишилася після смерті ОСОБА_2, яке є спадковим майном, ОСОБА_1 почала володіти з 1995 року, у зв'язку з чим підстав для визнання за нею права власності за набувальною давністю не вбачається.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дотримуючись засад змагальності, забезпечивши сторонам можливість доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов обгрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову.

Зазначена апеляційна скарга зведена до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Даних, які б вказували на наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії