13 грудня 2017 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Гончаренко М.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу дійсним, -
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу дійсним.
В обґрунтування позову зазначила, що 29 вересня 1997 року ОСОБА_1, діючи від себе та від свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 (Леніна) / вул. Сталеварів в місті Запоріжжі, яка знаходилась у приватній власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Ціна квартири за домовленістю між ними склала 7 208 грн. 00 коп.
Право власності на відчужувану квартиру належало продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» 18 грудня 1994 року № 2561.
Договір купівлі - продажу вказаної квартири 29 вересня 1997 року був укладений в письмовій формі на Запорізькій товарній біржі «Торг Інвест» та зареєстрований за № Н-2882.
Відповідно до реєстраційного посвідчення Запорізького бюро технічної інвентаризації, право власності на квартиру АДРЕСА_2 (Леніна) / вул. Сталеварів в місті Запоріжжі зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_6, по 1/2 частки за кожним.
Тож, після укладання договору купівлі продажу, обидві сторони виконали його умови, тобто позивач передала відповідачам обумовлену суму за придбаний обєкт нерухомості, а відповідачі, в свою чергу, передали позивачці та її сину продану квартиру, (ключі від квартири, документи) якою вони користуються до цього часу
Нотаріального посвідчення договору не відбулось, оскільки покупців було завірено, що біржова угода не потребує нотаріального посвідчення згідно діючого на той час законодавства.
Нещодавно позивач вирішила продати свою частку квартири, тому звернулась до приватного нотаріуса з метою складання та посвідчення договору купівлі - продажу, проте нотаріусом було відмовлено та розяснено, що договір купівлі - продажу будинку необхідно визнати дійсним в судовому порядку, оскільки він не був нотаріально посвідченим.
Позивач в судове засідання не зявилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи без його участі та на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує .
Відповідачі, третч особи в судове засідання не зявились, причини неявки суду не відомі, були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 вересня 1997 року ОСОБА_1, діючи від себе та від свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 (Леніна) / вул. Сталеварів в місті Запоріжжі, яка знаходилась у приватній власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Ціна квартири за домовленістю між ними склала 7 208 грн. 00 коп.
Право власності на відчужувану квартиру належало продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» 18 грудня 1994 року № 2561.
Договір купівлі - продажу вказаної квартири 29 вересня 1997 року був укладений в письмовій формі на Запорізькій товарній біржі «Торг Інвест» та зареєстрований за № Н-2882.
Відповідно до реєстраційного посвідчення Запорізького бюро технічної інвентаризації, право власності на квартиру АДРЕСА_2 (Леніна) / вул. Сталеварів в місті Запоріжжі зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_6, по 1/2 частки за кожним.
Тож, після укладання договору купівлі продажу, обидві сторони виконали його умови, тобто позивач передала відповідачам обумовлену суму за придбаний обєкт нерухомості, а відповідачі, в свою чергу, передали позивачці та її сину продану квартиру, (ключі від квартири, документи) якою вони користуються до цього часу.
Нотаріального посвідчення договору не відбулось, оскільки покупців було завірено, що біржова угода не потребує нотаріального посвідчення згідно діючого на той час законодавства.
Разом з тим, на час укладення між сторонами угоди купівлі-продажу квартири діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, який в подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року.
Відповідно до вимог ч.2ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Спірний договір купівлі-продажу відповідно до цивільного законодавства, що діяло на момент його укладення, підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки положеннями ст. 227 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) було передбачено, що договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність правочину. Але, як встановлено судом, вказана вимога закону щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, при укладенні сторонами угоди не була дотримана, так як угода купівлі-продажу нерухомості була оформлена та за реєстрована на Запорізькій товарній біржі «Капітал ВК», відповідно дост.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», про що зазначено в угоді.
Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу»угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, суперечливі норми законодавства призвели до того, що угода, яка укладена між сторона та зареєстрована на товарній біржі не була посвідчена у нотаріальному порядку.
Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року та діє на теперішній час, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Нормами ч.3, 4 ст.334ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до вимог ч.2ст. 215 ЦК України, у випадках встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним, а згідно з ч.2ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним.
Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Судом встановлено, що для позивача підставою звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним стала та обставина, що вона на даний час позбавлена можливості розпорядитися на свій розсуд часткою нерухомого майна, яке нею було придбано на підставі угоди, оформленої та зареєстрованої на товарній біржі, позивач позбавлена можливості розпорядитися своєю кою квартири, оскільки договір купівлі-продажу від 29.09.1997 року не був посвідчений нотаріально.
Аналізуючи надані у справі докази, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, оскільки при укладенні правочину купівлі-продажу квартири сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами, якими є вищезазначена біржова угода, відбулося повне виконання договору та вищевказана квартира була передана позивачу. З моменту укладення договору і по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину купівлі-продажу житлового будинку. Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання правочину купівлі-продажу квартири дійсним не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб та іншим шляхом захистити свої права у позивача немає можливості.
Керуючись ст. 47 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, ст..3, 10, 11, 60, 209, 212, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд , -
Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу дійсним- задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.
Суддя: А.В.Воробйов