АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6074/17 Справа № 202/387/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпровська міська рада, Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання меж земельної ділянки узгодженими, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про зобовязання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та будинком, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, уточненим в ході розгляду справи, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння №37 по вул. Вяземська в м. Дніпро. З метою складання технічної документації та встановлення меж земельної ділянки, вона звернулася до ТОВ «Бізнес-Експерт», яким було складено акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, у звязку з чим, звернулася до власників суміжних домоволодінь для підписання відповідних актів.

Актом встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11 грудня 2015 року та актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 11 грудня 2015 року, нею було погоджено межі земельної ділянки із більшістю власників суміжних до неї територій. Однак відповідачка ОСОБА_3, яка є власником сусіднього домоволодіння №39 по вул. Вяземській в м. Дніпро, що межує з її домоволодінням, безпідставно відмовилась підписувати зазначені акти. Невмотивована відмова відповідача ОСОБА_3 погодити межі суміжного землекористування призвела до неможливості позивача належним чином оформити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), і як наслідок цього реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки.

На підставі викладеного, просила суд: визнати межу земельних ділянок між домоволодіннями № 37 та № 39 по вул. Вяземській у м. Дніпро, такою, що є узгодженою без підпису суміжного землеволодільця ОСОБА_3 акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акту приймання передачі межових знаків на зберігання.

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, уточненим в ході розгляду справи, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння та земельної ділянки по вул. Вяземська, 39 в м. Дніпро. Будинок та господарські споруди, належні ОСОБА_2 розташовані на земельній ділянці, яка межує з її земельною ділянкою.

Зазначає, що ОСОБА_2 здійснюється незаконне будівництво сараю на межі з її земельною ділянкою без дотримання норм, стандартів та правил. Вказані дії з її боку є порушенням правил добросусідства. Реконструкція сараю порушує норми та вимоги правил пожежної безпеки, що може призвести до негативних наслідків. Відстані від зовнішнього оздоблення сараю до цегляної огорожі її домоволодіння № 39, які складають - 0, 66 м. та 0, 77 м., та є порушенням 3.25* ДБН 360-92**. Крім того, наявне неналежне розташування та орієнтація водостічної труби з даху сараю та відведення дощових опадів під цегляну огорожу домоволодіння № 39, що може з часом вплинути на її стійкість та несучу здатність.

17 червня 2016 року на адресу ОСОБА_2, вона направила листа з проханням здійснити перебудову сараю у зв'язку з тим, що будівництво цього об'єкту завдає шкоди її власності. Проте, вказані вимоги не були виконані з боку ОСОБА_2

У звязку із вищезазначеним, просила суд: зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та домоволодінням № 39 по вул. Вяземській у м. Дніпро, та належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом проведення перебудови реконструйованого сараю (літ. Б), що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська, 37, впродовж 30 днів з моменту набрання рішенням законної сили за власний рахунок, а саме: зменшити висоту сараю до 2, 2 м. та створити відстань не менше 12 метрів від сараю до домоволодіння № 39 по вул. Вяземська у м. Дніпро, а у випадку відсутності можливості провести таку перебудову, зобовязати ОСОБА_2, у той же строк за власний рахунок знести сарай (літ.Б), що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська,37. Вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2017 року? у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про визнання меж земельної ділянки узгодженими, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 про зобовязання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та домоволодінням, задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою та домоволодінням №39 по вул. Вяземській у м. Дніпро, шляхом перебудови впродовж тридцяти днів з моменту набрання рішенням законної сили реконструйованого сараю (літ. Б), що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська, домоволодіння 37, зменшивши висоту сараю до 2, 2 м та приведення будівлі до первинних габаритів, які існували до перебудови, здійснивши демонтаж надбудови другого поверху сараю за власний рахунок. В іншій частині зустрічного позову, відмовлено. Вирішено питання про судові витрати (т.2 а.с.96-109).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову (т.2 а.с.117-119).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є користувачем земельної ділянки домоволодіння № 37 по вул. Вяземській в м. Дніпро, загальною площею 1 128 кв.м., на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 2-864 та договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1274 ( т.1 а.с.119-120).

Відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки та домоволодіння №39 по вул. Вяземській в м. Дніпро, загальною площею 0,0626 га, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 20 квітня 2005 року №204/26 та договору купівлі продажу від 29 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за №326 (т.1 а.с. 143-145).

Між сторонами, які є суміжними землекористувачами /власниками виник спір з приводу ігнорування ОСОБА_2 права суміжних землекористувачів, у звязку із чим ОСОБА_3 не підписані акти встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11 грудня 2015 року та приймання-передачі межових знаків на зберігання від 11 грудня 2015 року.

Відповідно до вимог ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно вимог ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав;б)відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;ґ) відшкодування заподіяних збитків;д)застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту порушеного права не тільки не відповідає положенням ст. 3 ЦПК України та ст.ст.15,16 ЦК України, але й не узгоджується з визначеними ст.152 ЗК України способами захисту прав на земельні ділянки, оскільки чинним законодавством не передбачено такий спосіб захисту, як надання згоди у примусовому порядку на погодження меж земельної ділянки, у тому числі і за рішенням суду.

В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Земельний Кодекс України регулює питання об'єктів права власності на землю, обов'язки власників землекористувачів земельних ділянок та визначає зміст добросусідства (ст.ст.80, ч.1 ст.91, ч.1 ст.96, ч.3 ст.103).

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб ( ст.158 ЗК).

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян.

Лише у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, спір вирішується судом.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді справ» роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до ч. ч. 1, 7, 10 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Із наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що до суду можуть бути оскаржені відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або у наданні земельної ділянки у користування чи залишення клопотання без розгляду.

Зауважуючи на те, що приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, тоді як матеріали справи не свідчать про звернення ОСОБА_7 з питанням про приватизацію до органів місцевого самоврядування та отримання останньою рішення про відмову у приватизації земельної ділянки, обраний ОСОБА_7 спосіб захисту порушених прав, зокрема визнання меж земельної ділянки узгодженими, не є ефективним засобом захисту, що відповідає змісту порушеного права. Враховуючи відсутність доказів, які б підтверджували обставини порушення прав позивача на приватизацію земельної ділянки спричинені діями ОСОБА_3, так як відмова у наданні згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача є формою реалізації її права, підстав для задоволення позову не вбачається, що узгоджуються з положеннями ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 були створені перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_3, що є підставою для судового захисту прав останньої.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 316, 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб (ст. 373 ЦК України, ст.ст. 78, 79 ЗК України).

Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані зокрема: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

При дослідженні обставин у справі виявлено, що на території домоволодіння № 37 по вул. Вяземській у м. Дніпро здійснювалася реконструкція сараю.

Як вбачається із матеріалів справи, 29 грудня 2015 року Головним інспектором будівельного нагляду за діяльністю органів державного архітектурно-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області ОСОБА_8 була розглянута справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 та винесена постанова 49/8, якою остання визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП, за виконання будівельних робіт з реконструкції сараю з надбудовою другого поверху за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська, 37, без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, та накладено штраф в розмірі 5 950 грн. Даний штраф ОСОБА_2 сплатила 12 лютого 2016 року ( т.1 а.с. 113-114).

ОСОБА_2 подала до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області Декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція індивідуального житлового будинку та сараю за адресою: вул. Вяземська, 37, м. Дніпропетровська», яка після перевірки повноти даних була зареєстрована від 02 лютого 2016 року ДП 75, а також Декларацію про готовність зазначеного обєкта до експлуатації, яка після перевірки повноти даних була зареєстрована від 12 лютого 2016 року №ДП54. Відповідно до декларацій зазначено, що проектна документація «Реконструкція житлового будинку та сараю за адресою: вул. Вяземська, 37, м. Дніпропетровськ» розроблена ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» під керівництвом ГІПА ОСОБА_9 (т.1 а.с.181-197).

Наказом Департаменту від 19 жовтня 2016 № 213-Н скасована реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція індивідуального житлового будинку та сараю за адресою: вул. Вяземська, буд. 37, м. Дніпропетровськ» від 02 лютого 2016 № ДП 75 та наказом Департаменту від 19 жовтня 2016 № 214-Н скасована реєстрація декларацію про готовність зазначеного об'єкта до експлуатації від 12 лютого 2016 № ДП 54, оскільки ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» проектну документацію на реконструкцію зазначеного обєкту не розробляв, а ГІПА ОСОБА_9 авторський нагляд не здійснювала та ОСОБА_2Є подала недостовірні дані, що є підставою вважати обєкт самочинним будівництвом ( т.2 а.с.47-51).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеної 31 березня 2017 року судовим експертом ОСОБА_10 за №5666-16 (т.2 а.с. 13-38), згідно співставлення даних візуально-інструментального дослідження наявної технічної документації МБТІ місце розташування сараю (літ.Б) по вул. Вяземській, буд. 37 в м. Дніпро, відносно огорожі домоволодіння №39 по вул. Вяземській, буд.37 у місті Дніпро, зокрема несучих його огороджувальних конструкцій, не змінювалось, за винятком зменшення відстані повязаного з товщиною виконаного утеплення, яка складає зі слів ОСОБА_11 -100 мм.

Реконструкція сараю ( літ.Б) по вул. Вяземській, буд.37 в м. Дніпро порушує норми та вимоги п.1.1 « Правил пожежної безпеки України», п.3.25а* та додатку 3ДБН 360-92** - де мінімальна протипожежна відстань, враховуючи ступінь вогнестійкості будівлі сараю літ.Б. та житлового будинку №39 повинна складати 12 м. (п.3).

Порушення протипожежних вимог п.1.1 «Правил пожежної безпеки України», п.3.25а* та додатку 3ДБН 360-92 - де мінімальна протипожежна відстань між будівлею сараю літ.Б та житловим будинком №39, повинна складати -12 м., можуть призвести до негативних наслідків для власника домоволодіння №39 по вул. Вяземській у м. Дніпро (п.4).

Згідно з п.5 враховуючи виконану реконструкцію сараю літ.Б, висоту приміщення надбудови (висота приміщення є більшою ніж мінімальна висота, що предявляється до допоміжних приміщень житлових будинків (2,1м), а також і до господарських будівель до 2006 року - ДБН 79-92 « Житлові будинки для індивідуальних забудовників України», конструкційні складові стін, просторовий віконний проріз та дверний блок для повноцінного проходу та заплановане мешканцями виконання стаціонарних сходів до приміщення надбудови сараю, функціональне призначення сараю як нежитлове, а при цьому стіни надбудови утеплені, сарай літ. Б домоволодіння №37 по вул. Вяземській відповідає ознакам двохповерхової будівлі. Враховуючи дані візуально-інструментального дослідження загальна висота будівлі сараю літ.Б від вимощення до даху складає 5,45 м. Згідно технічного паспорту від 08.02.2016 року висота першого поверху сараю ( від чистого полу до верхньої точки перекриття) складає 2,6 м.

Відповідно до п.11 до проведення реконструкції сараю літ.Б та в умовах забудови, що склалася, в т.ч. з відступом від протипожежних вимог, відповідно до додатку 3 ДБН 360-92** можливою є експлуатація сараю із збереженням існуючих відстаней між будівлями.

Для приведення сараю літ.Б у відповідність до будівельних вимог необхідним є повернення будівлі до первинних габаритів.

За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 ст.90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив правильне рішення.

Суд першої інстанції вірно зауважив про доведеність та обґрунтованість заявлених ОСОБА_3 зустрічних позовних вимог та факту порушення її прав, зокрема, здійснивши самочинну реконструкцію сараю ОСОБА_2 порушила норми та вимоги правил пожежної безпеки, зменшила відстань від зовнішнього оздоблення сараю до цегляної огорожі домоволодіння №39, що є порушенням п.3.25* ДБН 360-92**.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема положень ст.ст.79,118, 123 ЗК України, спростовується наступним.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, передбачений ст. 118 ЗК України, який включає в себе наступні стадії: подання заяви зацікавленою особою у приватизації земельної ділянки до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; розгляд клопотання відповідним органом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин; прийняття рішення відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки та передача її у власність.

У ч. 1 ст. 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру відповідно до ст. ст. 23, 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» здійснюється на підставі документації із землеустрою.

Згідно з пп. а, е ст. 184 ЗК України та п. в ст. 2 Закону України «Про землеустрій» одним із заходів землеустрою передбачено визначення (встановлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок.

Відповідно до положень ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Також погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає як перевірку того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Таким чином, непогодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами позбавляє землевпорядну організацію виготовити технічну документацію із землеустрою та погодити технічну документацію з компетентними органами та затвердити відповідний проект землеустрою.

Пунктом 3.12. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 № 376, передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Частиною 2 ст. 185 ЗК України землеустрій здійснюється відповідно до закону.

Таким чином, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами є самостійним заходом визначення (встановлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок та не носить примусовий характер для власників суміжних ділянок.

Отже, доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно зясував обставини по справі, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про неповноту і недопустимість висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеної 31 березня 2017 року судовим експертом ОСОБА_10 за №5666-16, спростовуються приписами ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, адже цей висновок містить фактичні дані про обставини, якими сторона обґрунтовує свої вимоги і стосується предмета доказування, доказ одержаний з додержанням встановленого законом порядку, а суд першої інстанції оцінюючи висновок вищезазначеної експертизи в достатній мірі мотивував її обґрунтованість в сукупності з іншими доказами та вірно визначив її як належний та допустимий доказ по справі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно, оскільки доводи зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_12

ОСОБА_13