Справа № 302/931/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кожух О.А.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 23 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Присліпської сільської ради, де третіми особами є: приватний нотаріус Міжгірського РНО - Сятиня Тетяна Степанівна, приватний нотаріус Чернівецького МНО - Іщенко Алла Володимирівна про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу земельних ділянок і державних актів на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом, -

встановила:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і державного акту на право власності на земельну ділянку, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

28.11.2016 року ОСОБА_1 подала заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, а саме просила визнати недійсною довіреність видану ОСОБА_8 посвідчену 07.08.2009 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В. зареєстровану в реєстрі за № 3926 в частині уповноваження представника на продаж земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,0947 га, визнати недійсними два договори купівлі-продажу посвідчені 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Міжгірського нотаріального округу Сятиня Т.С., укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, предметом якого були земельні ділянки та Державні акти на право власності на земельні ділянки видані ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2009 р., застосувати до сторін договору купівлі-продажу земельної ділянки правові наслідки недійсного правочину та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, що належали останньому на праві власності.

Заяву мотивовано тим, що оригінал довіреності ОСОБА_8 від 07.08.2009 року (реєстровий номер 3926) , яка була посвідчена приватним нотаріусом Іщенко А.В. та копія цієї Довіреності, посвідчена приватним нотаріусом Сятиня Т.С. не відповідають одне одному, оскільки на копії немає виправлення в прізвищі ОСОБА_3 на відміну від оригіналу довіреності. Таке виправлення в оригіналі довіреності вчинено приватним нотаріусом Іщенко А.В. з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, і крім того такий правочин укладено внаслідок помилки ОСОБА_8 (ст.229 ЦК), оскільки такий не мав наміру відчужувати земельні ділянки.

Вважає, що на момент посвідчення приватним нотаріусом Сятиня Т.С. договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 21.12.2009 року зареєстрованих в реєстрі 39 та 40, оскільки нотаріусу була надана довіреність ОСОБА_8 на прізвище уповноваженого представника ОСОБА_9, а не ОСОБА_3 то відповідно до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, то остання мала відмовити ОСОБА_3 у посвідченні договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

Також вважає, що приватним нотаріусом порушено вимоги пунктів 14, 23, 34 Інструкції.

Посилаючись на те, що Довіреність ОСОБА_8 посвідчена приватним нотаріусом Іщенко А.В. не відповідає вимогам Інструкції, а тому, приватний нотаріус Сятиня Т.С. в порушення вищезазначеної Інструкції провела реєстрацію договорів купівлі-продажу земельних ділянок. Так як ця довіреність не відповідає вимогам законодавства, то ОСОБА_3 не мала належним чином підтверджених повноважень вчиняти дії по відчуженню майна. Вважає, що договори купівлі-продажу земельних ділянок посвідчених 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Сятиня Т.С. укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 предметом яких були земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_1; НОМЕР_2; НОМЕР_3; НОМЕР_4 не відповідають вимогам ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 244, ст.ст. 655, 658 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини та на норми цивільного законодавства, зокрема ст.ст. 16, 203, 215, 392 ЦК України просила позовні вимоги задоволити.

Рішенням Міжгірського районного суду від 13.12.2016 року в задоволенні позову, відмовлено.

На дане рішення представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на ті ж обставини, що в позовній заяві. Додатково зазначає, що при укладені оспорюваних договорів нотаріусу Сятиня Т.С. подано довіреність на ОСОБА_9, копія якої долучена до документів щодо посвідчення вказаних договорів. В цих же документах наявний оригінал довіреності в якому вже вчинено виправлення в прізвищі довіреної особи на ОСОБА_3. Суд вказав, що це просто технічна помилка в прізвищі представника, яку пізніше було виправлено самим нотаріусом, однак, судом не вказано коли саме здійснено таке виправлення. Малоймовірним є те, що за один день (21.12.2009 року), особа після виявлення помилки в прізвищі повіреної особи, поїхала з Міжгір'я в Чернівці (відстань 275 км), по засніженому перевалу, внесла зімни до довіреності в нотаріуса Іщенко А.В., повернулася в Міжгір'я та цього ж дня уклала договори купівлі-продажу. На думку апелянта це свідчить про те, що виправлення в оригіналі довіреності вносилися вже після укладення договорів купівлі-продажу, а тому, суд дійшов безпідставного висновку, що нотаріус Сятиня Т.С. при посвідченні договорів було подано вже виправлену довіреність. Також вважає, що нотаріус повинна була відмовити в укладенні оспорюваного договору №40, оскільки земельна ділянка, яка є предметом договору, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, а тому її відчуження без відчуження будинку суперечить вимогам законодавству.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та технічної документації із землеустрою і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 07.08.2009 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В. у м. Чернівці посвідчено довіреність згідно якої ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_9, мешканку с. Присліп, Міжгірського району Закарпатської області продати належні йому земельні ділянки, загальною площею 0,4784 га, що розташовані в с. Присліп, Міжгірського району, Закарпатської області, зокрема: діл. № 1 - ур. «Городець під хатою», площею 0,0581 га, кадастровий номер НОМЕР_2; діл. № 2 - ур. «Город», площею 0,3533 га, кадастровий номер НОМЕР_4; діл. № 3 - ур. «Під корчівльом», площею 0,0670 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку у АДРЕСА_1, площею 0,0947 га, кадастровий номер НОМЕР_1, належні ОСОБА_8 згідно Державних актів на право власності на земельні ділянки, за ціну та на умовах на свій розсуд. Засвідчена, 21.12.2009 року, приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Сятині Т.С. копія такої довіреності (без виправлень) міститься в оглянутих колегією суддів матеріалах з документами стосовно посвідчення договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 21.12.2009 року.

Також у вказаних матеріалах наявний оригінал довіреності ОСОБА_8 від 07.08.2009 року, в якому в прізвищі довіреної особи «Праха» закреслена буква «А» та зверху слова написана буква «Я». В тексті вказаного оригіналу, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В. зазначено: «Закреслене не читати. Читати «Пряха», після чого поставлено підпис нотаріуса Іщенко А.В. та скріплено його печаткою. Копія з виправленого таким чином оригіналу довіреності міститься також в матеріалах даної цивільної справи (а.с.52).

На підставі цієї довіреності, 21.12.2009 року укладено два договори купівлі-продажу земельних ділянок за №№39, 40 згідно яких, ОСОБА_3 від імені ОСОБА_8 продала ОСОБА_4 три земельні ділянки для ведення особистого селянського виробництва, загальною площею 0,4784 га в с. Присліп за кадастровими номерами: НОМЕР_2; НОМЕР_4; НОМЕР_3 за ціну 29134,56 грн. та земельну ділянку площею 0,0947 га в АДРЕСА_1 за кадастровим номером НОМЕР_1 за ціну 28400,53 грн. (а.с.73, 74).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 39, ОСОБА_4 у березні 2010 року видано три державні акти на право власності на земельну ділянку: НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 0,0670 га в ур. «Під корчівльом» у с. Присліп; НОМЕР_6 на земельну ділянку площею 0,3533 га в ур. «Город» с. Присліп; НОМЕР_7 в ур. «Городець під хатою» с. Присліп на земельну ділянку, площею 0,0581 га, цільове призначення земельних ділянок - для ведення особистого селянського господарства.

Оригінали вказаних Державних актів оглянуті колегією суддів в судовому засіданні, а їх копії долучено до матеріалів справи. Також ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_8 площею 0,0947 га у АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2009 р. зареєстрованого в реєстрі за № 40 (а.с.51).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Молодія, Глибоцького району, Чернівецької області (а.с.13). ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за ним (дочка) та прийняла спадщину в силу приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки проживала разом з спадкоємцем на момент його смерті (а.с.21).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі по тексту - Постанова Пленуму), відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ж п. 8 Постанови Пленуму підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Так, позивач оспорює довіреність від 07.08.2009 року з двох підставі: 1) ОСОБА_8 уповноважуючи ОСОБА_9 на продаж земельних ділянко помилився щодо істотних обставин, оскільки не мав наміру продавати земельну ділянку; 2) виправлення в довіреність зроблено з порушенням чинного законодавства.

В п. 19 Постанови Пленуму судам роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Тобто, помилка залежить від суб'єктивного сприйняття стороною правочину його істотних умов. З чого слідує, що оспорювати правочин з підстав передбачених ст. 229 ЦК України, може лише його сторона, адже лише сама особа може обґрунтувати в чому саме полягає її помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Інші особи такого обґрунтування (щодо помилки) подавати апріорі не можуть, позаяк вони не можуть вказувати помилковість суб'єктивного сприйняття стороною правочину його істотних умов, якщо сама сторона про це не заявляє.

При цьому, безпідставним є посилання апелянта в обґрунтування наявності помилки на неможливість відчуження земельної ділянки без відчуження будинку, оскільки приписами ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України не встановлено такої заборони. Вказаними нормами лише передбачена нерозривність долі будинку та земельної ділянки на якій він розташований. При цьому, навіть у разі встановлення факту видачі довіреності на укладення певного правочину, який фактично неможливий згідно приписів законодавства, то таке саме по собі не свідчить про наявність помилки.

Таким чином, посилання апелянта на укладення довіреності від 07.08.2009 року під впливом помилки слід відхилити.

Однак, п.23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України Затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. № 20/5 (в редакції чинній на момент посвідчення оспорюваних правочинів) зазначено, що дописки і виправлення можуть бути зроблені тільки під час вчинення нотаріальної дії. Дописки чи виправлення, зроблені в тексті правочину, повинні бути застережені нотаріусом, підписані особами, які вчиняють нотаріальну дію, із зазначенням дати внесених виправлень чи дописок та скріплені підписом і печаткою нотаріуса.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що внесення виправлень до оспорюваної довіреності відбулося з порушенням вказаного пункту Інструкції. Зокрема, такі виправлення зроблено після вчинення нотаріальної дії, не підписано особами, які вчиняють нотаріальну дію та не зазначено дату внесення виправлень. В той же час, вказане порушення нотаріусом Інструкції не може бути підставою для визнання недійсною довіреності, оскільки воно зроблено вже після укладення правочину, а правове значення має виключно недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, обставини на які посилається позивач не можуть бути підставою для визнання недійсною довіреності від 07.08.2009 року.

Та разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та державних актів, зважаючи на наступне.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ст. 43 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент укладення договорів купівлі-продажу) при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Згідно з ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також, перевіряє обсяг його повноважень.

Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей.

У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи.

Як уже було вищезазначено внесення виправлень приватним нотаріусом Чернівецького МНО Іщенко А.В. у довіреність ОСОБА_8 від 07.08.2009 року здійснено з грубими порушенням Інструкції. Враховуючи те, що сам ОСОБА_8 не засвідчив такі виправлення своїм підписом або якимось іншим способом не виразив своє волевиявлення на виправлення в довіреності в прізвищі повіреної особи, як і не зазначено, коли такі виправлення здійснено, а тому, колегія суддів вважає такі виправлення нікчемними та такими, що не створюють жодних правових наслідків, незважаючи на відмову в задоволенні вимоги про визнання недійсною такої довіреності. Тобто, колегія суддів розглядає дану довіреність в первісному вигляді, який вона мала на момент її посвідчення із зазначенням прізвища повіреної особи «Праха».

Крім того, з наданих приватним нотаріусом Міжгірського РНО Сятиня Т.С. документів щодо посвідчення оспорюваних договорів купівлі-продажу вбачається, що засвідчена, 21.12.2009 року нотаріусом Сятиня Т.С. копія такої довіреності (без виправлень) долучена до таких документів. В цих же матеріалах міститься довіреність з виправленням. Вказане свідчить про те, що при укладенні 21.12.2009 року договорів купівлі-продажу нотаріусу була надана довіреність без виправлень. Яким чином, в цей же день (день посвідчення обох договорів) появилася довіреність з виправленнями (особливо зважаючи на значну відстань між містами Міжгір'я та Чернівці) сторони не змогли пояснити, як і не змін пояснити нотаріус колегії суддів у судовому засіданні.

Тобто, доводи апеляційної скарги, якими ставиться під сумнів час внесення виправлень, а саме, що такі зроблені вже після посвідчення договорів купівлі-продажу, заслуговують на увагу.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що на підставі поданої нотаріусу Міжгірського РНО Сятиня Т.С. довіреності (з виправленням чи без не має правового значення позаяк такі виправлення є нікчемними) було неможливо належним чином та однозначно ідентифікувати повірену особу, а тому, нотаріус не міг її належним чином встановити.

Оскільки, укладала договір купівлі-продажу ОСОБА_3, яка не була ні власником земельних ділянок, ні уповноваженою ОСОБА_8 особою, то нотаріус не вправі був посвідчувати дані договори.

Зазначене є підставою для визнання недійсними обох договорів купівлі-продажу від 21.12.2009 року на підставі ст. 658 ЦК України, оскільки такі укладені не уповноваженою особою.

Так-як всі оспорювані державні акти видано на підставі вищезазначених договорів, то вони також підлягають визнанню, недійсними.

Стосовно вимоги про застосування двосторонньої реституції, то оскільки позивач не являється стороною оспорюваних договорів, то вона не вправі ставити таке питання, а тому, дана вимога задоволенню не підлягає.

Також на думку колегії суддів не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на спірні земельні ділянку в порядку спадкування, з посиланням на втрату державного акту ОСОБА_8, оскільки вона не позбавлена можливості як спадкоємець розробити технічну документацію із землеустрою та виготовити нові правовстановлюючі документи на земельні ділянки. Тобто, ОСОБА_1 може вирішити дане питання в позасудовому порядку.

Стосовно строків позовної давності, про застосування наслідків яких заявлено в суді першої інстанції ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (а.с.139, 140), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно пояснень позивачки ОСОБА_1 їй взагалі нічого не було відомо про існування оспорюваної довіреності, зокрема, батько нічого про це не говорив. Коли після смерті батька вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, то нотаріусом було роз'яснено їй, що оформити спадщину можна і пізніше. Зважаючи на брак у неї на той час коштів вона відклала це питання. Після того, як вона зібрала кошти на оформлення технічної документації на будинок (розташований на одній із спірних земельних ділянок) та звернулася до сільської ради, то дізналася про це. Після того як відповідачі почали розбирати хату вона звернулася із заявою про вчинення злочину. Саме з листа прокуратури від травня 2015 р. по даному кримінальному провадженню, їй стало відомо про існування договорів купівлі-продажу, а з листа нотаріуса від 2016 р. - про існування довіреності. В подальшому звернулися до суду і під час судового розгляду, коли було витребувано від нотаріуса матеріали щодо посвідчення договорів, виявилося про внесення виправлень у довіреність.

Зазначені пояснення ОСОБА_1 узгоджуються з матеріалами справи та не суперечать їм.

Зокрема, в листі Прокуратури Міжгірського району від 27.05.2015 р., адресованого ОСОБА_1, вказано про наявність договору купівлі-продажу від 21.12.2009 р. (а.с.91, 92) та роз'яснено їй можливість звернення до суду з даного приводу. Листом Присліпської сільської ради від 29.01.2016 р. повідомлено ОСОБА_1 про те, що новим власником, належних її батьку земельних ділянок є ОСОБА_4 (а.с.26). Листом приватного нотаріуса Чернівецького МНО Іщенко А.В. від 05.09.2016 р. повідомлено ОСОБА_1 про існування довіреності від 07.08.2009 р. (а.с.32).

Зважаючи на викладене, колегія суддів бере до уваги пояснення ОСОБА_1 та вважає, що про порушення свого права остання дізналася фактично лише в травні 2015 року.

Тобто, в даному випадку строк позовної давності нею не пропущено.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки, предметом даного позову є декілька позовних вимог немайнового характеру, то зважаючи на його часткове задоволення судові витрати слід розділити між сторонами порівну.

ОСОБА_1 понесено по даній справі наступні судові витрати: 1229,16 грн. судового збору за пред'явлення позову (а.с.1), 275,60 грн. судового збору за подачу заяви про забезпечення позову (а.с.36), 551,20 грн. судового збору за подачу заяви про збільшення позовних вимог (а.с.81), 606,74 грн. судового збору за подачу заяви про збільшення позовних вимог (а.с.118), 2680 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги та 9125 грн. витрат на правову допомогу. Загальна сума судових витрат понесених ОСОБА_1 по даній справі становить 14467,70 грн. Половину з цієї суми в розмірі 7223,85 грн. слід покласти на неї, а іншу половину стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь у рівних долях, тобто по 3611,93 гривень з кожного.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 10, 11, 60, 88, 212, 303, 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2, задоволити частково.

Рішення Міжгірського районного суду від 23 грудня 2016 року, скасувати, та ухвалити нове рішення суду про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, що посвідчений 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Міжгірського нотаріального округу Сятиня Т.С., який укладено між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_4 стосовно трьох земельних ділянок: ділянка № 1 - урочище «Городець під хатою», площею 0,0581 га, кадастровий номер НОМЕР_2; ділянка № 2 - урочище «Город», площею 0,3533 га, кадастровий номер НОМЕР_4; ділянка № 3 - урочище «Під корчівльом», площею 0,0670 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, що посвідчений 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Міжгірського нотаріального округу Сятиня Т.С., який укладено між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_4 стосовно земельної ділянки площею 0,0947 га для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 за кадастровим номером НОМЕР_1.

Визнати недійсним державний акт НОМЕР_5, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0670 га в с.Присліп в урочищі «Під корчівльом» для особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_3, та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт НОМЕР_6, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,3533 га в с.Присліп в урочищі «Город» для особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_4, та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт НОМЕР_7, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0581 га в с.Присліп в урочищі «Городець під хатою» для особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_2, та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт НОМЕР_8, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0947 га в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером НОМЕР_1, та скасувати його державну реєстрацію.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 3611,93 гривень з кожного, судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді