АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способу участі у вихованні дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька та оформлення документів для виїзду дитини за кордон; за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1, служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права на спілкування з онуком та участі у його вихованні,

встановила:

Справа № 759/16001/15-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/76/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шуум Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
у жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який був уточнений під час судового розгляду, і просив визначити спосіб його участі у вихованні сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, наступним чином: спільний відпочинок батька з сином протягом першої половини всіх канікул, визначених Міністерством освіти та науки України для дошкільних та шкільних учбових закладів, необмежене спілкування батька з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування батьком та сином; у вихідні та святкові дні кожного непарного тижня року, крім другої половини всіх канікул, визначених Міністерством освіти та науки України для дошкільних та шкільних закладів за адресою його проживання без присутності ОСОБА_4; без обмежень у часі на території навчального закладу, який відвідує чи буде відвідувати дитина, на перервах чи у вільний від занять час; зобов'язання відповідача за два дні до дня зустрічі батька з сином надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання будь-яких змін повідомляти про це особисто засобами телефонного зв'язку або на електронну адресу не пізніше наступного дня після настання таких змін; надання дозволу на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або проїзного документу для дитини без згоди відповідача; оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон або проїзний документ для дитини

- 2 -

передати йому на зберігання, надання дозволу на виїзд з України за кордон малолітньому ОСОБА_8 у супроводі батька або інших уповноважених ним осіб без згоди на це відповідача та зобов'язання відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні його сина та не перешкоджати вільному спілкуванню батька з сином.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 11 червня 2011 року він перебував з відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Луганська від 30 січня 2014 року, мають сина ОСОБА_8.

Позивач стверджував, що до середини 2014 року періодично бачився з дитиною, приїздив у м. Луганськ, де його син проживав з матір'ю, у м. Одеса, де вони були в гостях у родичів, однак у зв'язку з різким погіршенням стосунків з колишньою дружиною з середини і до кінця 2014 року відповідач не бажала підтримувати з ним зв'язок, ухилялась від зустрічей та не приймала дзвінки, через що він не мав можливості бачитися з сином і жодних достовірних відомостей про сина не мав.

Позивач посилався на те, що після повторного заміжжя відповідач не надає йому можливості спілкуватися з сином, не допускає представників служби у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації в м. Києві для перевірки житлово-побутових умов дитини, а також не з'являється за викликом цього органу, примушує дитину вважати батьком теперішнього її чоловіка ОСОБА_10 та не надає дитині достатнього рівня медичного обслуговування.

У листопаді 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, який уточнила під час судового розгляду, і просила надати їй дозвіл на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або проїзного документу для дитини - малолітнього ОСОБА_8, без згоди ОСОБА_1 та надати дозвіл на виїзд з України до країн Європейського Союзу малолітньому ОСОБА_8, в супроводі матері або інших осіб, уповноважених нею, без згоди та супроводу батька.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 протягом її вагітності та після народження дитини не проявляв бажання виховувати та забезпечувати всім необхідним свою дитину, разом вони майже не проживали, шлюбні відносини між ними фактично не підтримувались та спільне господарство не велося, її та її сина утримували її батьки, не дивлячись на перебування у зареєстрованому шлюбі.

Позивач за зустрічним позовом стверджувала, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, не цікавився ним, не займався його вихованням, не надавав ніякої підтримки під час їх проживання у зоні АТО, а після її переїзду до м. Києва ніколи їй не телефонував і сином не цікавився.

У січні 2016 року до суду із позовною заявою звернулася ОСОБА_2, мати позивача за первісним позовом, про усунення перешкод у здійсненні права на спілкування з онуком ОСОБА_8 та у здійсненні права на участь у його вихованні шляхом надання можливості у будь який день відвідувати онука за місцем його перебування, навчання, спілкуватися з ним без обмежень, але не пізніше, ніж до 19:00 години під час відвідувань особисто, листуватися з ним та мати з ним телефонний зв'язок і зв'язок за допомогою засобів електронного спілкування, мати можливість один раз на місяць привозити онука у вихідні дні другого тижня місяця або (на свій вибір) у святкові дні до себе у м. Харків, а також щорічно здійснювати спільний з ним відпочинок під час другого та третього тижнів літніх шкільних канікул, визначених Міністерством освіти та науки України для дошкільних та шкільних учбових закладів із зобов'язанням відповідача не чинити їй у цьому перешкод.

Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що наприкінці 2013 року відповідач з власної ініціативи забрала онука з міста Харкова, де вона проживала разом з ОСОБА_1, та виїхала до м. Луганська, не надавала їй можливості зустрітися з онуком у м. Одесі у липні 2014 року, коли він перебував там на оздоровленні, а вони разом з сином та старшою онукою приїздили до м. Одеси щоб мати змогу зустрітися з ним. З кінця 2013 року і по теперішній час вона не мала можливості бачитись і спілкуватись з онуком, чому спочатку перешкоджала напружена ситуація у м. Луганську, а потім створені відповідачем

- 3 -

перешкоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено порядок побачень та участі ОСОБА_1, як батька дитини, з сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за встановленим наступним графіком побачень та спілкування з дитиною в присутності матері дитини, а саме: І, ІІІ субота та неділя місяця - з 14.00 год. до 19.00 год.; без обмежень в часі, на перервах чи у вільний від занять час на території навчального закладу, який відвідує дитина; два тижні влітку для відпочинку при наявності путівки в оздоровчий заклад за попередньою домовленістю з матір'ю; необмежене спілкування батька з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином, зобов'язано ОСОБА_4 за два дні до зустрічі батька ОСОБА_1 з сином відповідно до графіку надати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання будь-яких змін, повідомляти про це батька особисто засобами телефонного зв'язку або на електронну адресу не пізніше наступного дня після настання таких змін, в іншій частині первісного позову відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з малолітнім ОСОБА_8, визначено порядок побачень та участі ОСОБА_2, як баби дитини, у спілкуванні з дитиною за встановленим наступним графіком побачень в присутності матері дитини, а саме: І, ІІІ субота та неділя місяця - з 14.00 год. до 19.00 год.; без обмежень в часі, на перервах чи у вільний від занять час на території навчального закладу, який відвідує дитина; два тижні влітку для відпочинку при наявності путівки в оздоровчий заклад за попередньою домовленістю з матір'ю; необмежене спілкування баби з онуком особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабою та онуком, в іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду в частині, яка стосується часткового задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2, змінити, задовольнивши позови у повному обсязі

Представник позивачів посилається на неврахуванням судом всіх обставин справи, внаслідок чого неможливо виконати ухвалене судом рішення, так як неприязнені стосунки між батьками дитини призведуть до неможливості зустрічі з дитиною в присутності відповідача та перетворяться на з'ясування стосунків між колишнім подружжям та колишніми свекрухою та невісткою, що буде негативно впливати на психічний стан дитини.

Також представник позивачів не погоджується із задоволенням вимог позивачів про надання двох тижнів влітку для відпочинку при наявності путівки в оздоровчий заклад за попередньою домовленістю з матір'ю та вважає, що таке формулювання надасть відповідачу широкі можливості для створення перешкод у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_8 батькові дитини та бабусі, яка є літньою людиною та має хронічні захворювання.

Крім того, з встановлених судом обставин щодо тимчасового проживання відповідача у м. Краків (Польща), представник вважає очевидним неможливість виконання судового рішення в частині графіку побачень з малолітнім ОСОБА_8 саме в присутності його матері.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить рішення суду в частині відмови ОСОБА_4 у задоволені позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, надати дозвіл ОСОБА_4 на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_1 до країни Європейського союзу РеспублікиПольща щорічно, на період 90 календарних днів, включаючи час на дорогу, до досягнення дитиною 16 річного віку та

- 4 -

надати матері право на виготовлення та отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон, особи що не досягла 16 річного віку, на неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник відповідача посилається на неврахуванням судом поданих ним доказів щодо тимчасового проживання відповідача на території Республіки Польща, де вона має окреме житло та може влаштувати сина до дитячого виховного закладу.

Також представник відповідача вважає, що ненадання згоди на виїзд дитини за кордон та виготовлення паспорта громадянина України до місця проживання матері суперечить інтересам дитини, яка буде позбавлена максимального контакту з матір'ю.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, його представника та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, пояснення ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюб яких розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 30 січня 2014р.

Після розірвання шлюбу син сторін залишився проживати з матір'ю ОСОБА_4

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 чинить їм перешкоди у спілкуванні з сином та онуком, чим порушуються їх права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд виходив з відсутності домовленості між батьками стосовно способу участі батька у вихованні сина, з наявності неприязнених стосунків між сторонами, та вважав, що це суперечить інтересам дитини.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Частиною 2 вказаної норми передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі

- 5 -

контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 10 вказаної Конвенції дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом № 166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Під час судового розгляду встановлено, що сторони не вирішили між собою питання участі батька у вихованні сина, тому вказаний спір повинен бути вирішений судом.

Також під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 з липня 2014р. не спілкувався з сином, дитина його не пам'ятає і спілкуватися з ним бажання не виявляє.

Вказані обставини підтверджені листом приватного навчального закладу «Європейський Університет» від 27 листопада 2015р. (с.с.108 т.1).

Не заперечував даного факту і сам ОСОБА_1 у апеляційному суді, пояснивши, що його спілкування з сином обмежується 20 хвилинами, так як син його не пам'ятає.

У висновку Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 22 січня 2016р. про недоцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав зазначено, що за результатами психологічного обстеження малолітньої дитини, складеного психологами міського центру дитини служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації від 29 грудня 2015р., встановлено, що образ батька у ОСОБА_8 не сформований через тривалу відсутність його у житті хлопчика (с.с.179-180 т.1).

Згідно висновку Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, від 23 листопада 2015р., рекомендовано визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином - першої та третьої суботи кожного місяця з 10год. до 12 год. в присутності матері дитини (с.с.116-117 т.1)

Колегія суддів вважає, що вказаний графік побачень батька з сином відповідає тим обставинам, які склалися на день вирішення даного спору судом, між сторонами та дадуть можливість відновити стосунки між батьком та сином, налагодити родинні стосунки між ними без психологічної травми дитини, крім того враховують вік дитини, її прихильність до матері та неможливість у даний час спілкування дитини з батьком без участі матері.

Також судом не встановлено, що спілкування позивача з сином перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У разі відновлення стосунків між батьком та сином, ОСОБА_1 не позбавлений можливості порушити питання про збільшення часу спілкування з сином.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про необхідність надання можливості батьку спілкуватися з сином більш тривалий період, включаючи спільний відпочинок, проживання дитини у батька у м. Харкові, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що батько та син не спілкувалися тривалий час, дитина не пам'ятає батька, їх спілкування без участі матері у даний час неможливо і суду не було надано належних доказів у підтвердження того, що спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином, який був запропонований ОСОБА_1, відповідає інтересам дитини на даний час і не спричинить йому психоемоційної травми.

З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про надання йому дозволу на виїзд з України разом із сином без згоди та супроводу матері. Також колегія суддів вважає їх передчасними, враховуючи відносини, які склалися між батьком та сином на час вирішення даного спору.

Згідно ст. 257 Сімейного Кодексу України баба, дід, прабаба, прадід мають право

- 6 -

спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Оскільки ОСОБА_4 не заперечувала проти зустрічей ОСОБА_2 з онуком і не посилалася на те, що такі зустрічі будуть шкодити інтересам дитини, колегія суддів вважає можливим встановити дні та часи спілкуванні баби з онуком кожної третьої суботи місяця з 10год. до 12год. у присутності матері.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 тривалий час не спілкувалася з онуком і він її не пам'ятає, колегія суддів не вбачає підстав для надання ОСОБА_2 більш тривалого часу для спілкування з малолітнім онуком, включаючи спільний відпочинок та його проживання у баби у м. Харкові, а також, що таке спілкування можливе без присутності матері.

З наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_1. Проте, в даний час вона проживає у Республіці Польща, де і працює. Малолітній син сторін за вказаною адресою не зареєстрований у зв'язку із відмовою ОСОБА_1 надати згоду на його реєстрацію за місцем реєстрації матері.

Також з наданих суду документів встановлено, що на даний час малолітній ОСОБА_8 проживає разом із батьками ОСОБА_4 у м. Вінниці, так як ОСОБА_1 не надав згоди на виїзд дитини з матір'ю за межі України.

Під час розгляду справи у апеляційному суді ОСОБА_4 не заперечувала проти зустрічей батька з сином у її присутності, зобов'язалася забезпечити таку можливість, не дивлячись на своє проживання за межами України.

Враховуючи викладені обставини і для забезпечення можливості батька зустрічатися зі своїм сином та приймати участь у його вихованні, і з метою обмеження можливості ОСОБА_4 чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з сином, колегія суддів вважає необхідним визначити місцем зустрічей батька та сина, баби та онука - місце проживання дитини в Україні саме на час цих зустрічей, про яке зобов'язана ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_4 за два дні до зустрічі.

Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового

- 7 -

проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

З наданих суду першої інстанції документів встановлено, що ОСОБА_4 з травня 2016р. проживає та працює у м. Краків Республіка Польща.

З наданих апеляційному суду документів встановлено, що ОСОБА_4 рішенням Воєводи Малопольським від 30 листопада 2016р. надано дозвіл на тимчасове перебування та роботу на території Речі Посполитої Польської з 30 листопада 2016р. по 30 листопада 2018р. з метою праці на ТОВ «Attest» у м. Кракові. Також суду наданий трудовий договір, укладений 25 листопада 2016р. між ТОВ «Attest» та ОСОБА_4, на строк до 30 листопада 2018р.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Після розірвання шлюбу сторін їх малолітній син ОСОБА_8 залишився проживати разом із матір'ю.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Пенчеви проти Болгарії» (10 лютого 2015р.) Європейський суд з прав людини встановив порушення державою статті 8 Конвенції при відмові у наданні дозволу дитині виїхати за кордон для возз'єднання зі своєю матір'ю.

При цьому Європейських суд з прав людини зазначив, що у даному випадку суд повинен був визначити, які саме інтереси дитини повинні враховуватися при вирішенні даного спору.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_4 про надання дозволу її малолітньому сину на виїзд на межі України у Республіку Польща, де вона у даний час проживає та працює, колегія суддів встановила, що ненадання ОСОБА_1 дозволу на виїзд малолітнього сина разом із матір'ю за межі України, призвело до тривалої розлуки матері та сина, що суперечить інтересам дитини, враховуючи його вік, прихильність до матері та потребу у материнській турботі.

Також колегія суддів встановила, що батько дитини у цей період з сином не спілкувався, не турбувався про нього, з вересня 2014р. не надав матеріальної допомоги на його утримання, а тому вважає, що відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 з формальних підстав - відсутність згоди батька на виїзд дитини за межі України - призведе до порушення ст. 8 Конвенції про права людини і основоположних свобод, і такої

- 8 -

необхідності втручання держави у сімейне життя ОСОБА_4 не є необхідним.

При цьому, колегія суддів враховує, що правових підстав для розлуки матері та дитини під час судового розгляду встановлено не було.

Доводи позивача ОСОБА_1 та його представника про відсутність належних доказів у підтвердження місця проживання ОСОБА_4 у м. Кракові та її здатність утримувати дитину, колегія суддів вважає безпідставними, так як суду першої інстанції ОСОБА_4 був наданий договір оренди житла у м. Кракові, який підтверджує, що вона забезпечена житлом.

Крім того, ОСОБА_4 без участі ОСОБА_1 утримує їх сина з вересня 2014р., так як з наданих суду документів вбачається, що малолітній ОСОБА_8 доглянутий, здоровий, йому створені матір'ю всі належні умови для проживання та розвитку, що свідчить про її можливість забезпечити належне утримання свого сина.

При цьому, надання тимчасового дозволу малолітньому ОСОБА_8 на виїзд за межі України з матір'ю за місцем її тимчасового проживання не позбавляє можливості ОСОБА_1 на спілкування з сином та на прийняття участі у його вихованні, оскільки судом даним рішенням забезпечується така можливість.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про надання їй дозволу на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або проїзного документу для дитини - малолітнього ОСОБА_8, без згоди ОСОБА_1, оскільки відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 7 травня 2014р., в редакції від 16 листопада 2016р. № 1001, якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа, яка не досягла 16-річного віку.

Отже, для отримання проїзного документу для малолітнього сина ОСОБА_4 дозвіл ОСОБА_1 не потрібен, так як вони не перебувають у шлюбі, а також такий документ не видається на підставі рішення суду.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді даного спору не були повно з'ясовані обставини справи, не оцінені надані сторонами докази, не враховані інтереси малолітньої дитини, неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити дні та часи зустрічей ОСОБА_1 з сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожної першої та третьої суботи місяця з 10год. до 12год. у присутності матері ОСОБА_4.

Встановити дні та часи зустрічей ОСОБА_2 з онуком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожної третьої суботи місяця з 10год. до 12год. у присутності матері ОСОБА_4.

Визначити місце зустрічей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з малолітнім ОСОБА_8 - місце проживання дитини на території

України.

Зобов'язати ОСОБА_4 за два дні до зустрічі повідомляти ОСОБА_1 про фактичне місце проживання малолітнього ОСОБА_8 на території України.

В іншій частині позовів відмовити.

ПозовОСОБА_4 задовольнити частково.

Надати дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Польща ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_1, у період з 13 квітня 2017р. по 30 листопада 2018р.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: