Провадження № 2/522/2773/17
Справа № 522/7368/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені ОСОБА_2» Міністерства охорони здоровя України, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету позову - Одеської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області, Міністерства охорони здоровя України, Одеської обласної державної адміністрації, Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про встановлення факту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 27.04.2016 року звернувся до суду з позовом до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені ОСОБА_2» Міністерства охорони здоровя України, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету позову-Одеської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області,Міністерства охорони здоровя України, Одеської обласної державної адміністрації, Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, за яким просив: визнати факт переходу до суміжного землекористувача власника, визнаного у відповідності рішення виконкому Одеської облради №580 від 27.12.1991р. «Про затвердження списку обєктів, які підлягають прийняттю під охорону як памятки містобудування та архітектури місцевого значення», обєкту культурної спадщини, права користування земельною ділянкою, яка складає територію памятки градобудівництва і архітектури будівлі дачі архітектора ОСОБА_3, 1910р. забудови, під №7 по Французькому бульвару , 85 в м. Одесі з дати втрати державою права власності на цю будівлю колишньої аптеки №176 на підставі постанови КМУ №311 від 05.11.1991р..

В обґрунтування позовних вимог відзначив, що 10 листопада 2006 року позивач - ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу з дозволу Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації придбав у Сільськогосподарського ТОВ «Іренагронатурпродукт» памятку архітектури - садибу Гершенкопа-Санця, архітектора ОСОБА_3, 1910 року, що знаходиться в м. Одесі по Французькому бульвару, 85, корпус №7, колишній корпус №14-6. Право власності за позивачем було зареєстровано у встановленому законом порядку. Вказана будівля знаходилась на землях Клінічного санаторію імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоровя України, якій заперечує проти передачі позивачу у користування земельної ділянки, на якій розташована належна позивачу будівля, яка раніше з 1976 року до грудня 2002 року використовувалась в якості аптеки №176, вважаючи будівлю колишньої аптеки державної власністю. На думку відповідача будівля колишнього спального корпусу санаторію №14-б після передачі аптекоуправління залишилась у державній власності.

Проте, дані припущення позивач вважає такими, що спростовується нормами діючого законодавства. З посиланням на постанову КМУ №311 від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), на те, що у комунальну власність наряду з іншим майном передані аптечні склади, магазини аптечні та оптики, в тому числі передана будівля аптеки №176 по Французькому бульвару, 85 в місті Одеси, на думку позивача держава втратила право власності на колишній корпус №14-6 по Французькому бульвар, 85 в місті Одесі.

Зазначив, що 27 грудня 1991 року Виконком Одеської обласної ради народних депутатів на підставі ст.8 закону України У PCP "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" від 13 липня 1978 року прийняв Рішення №580 "Про затвердження списку об'єктів, які підлягають прийняттю під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення", відповідно якому будівля аптеки була взята під охорону як памятка архітектури, 1910 року забудови, архітектора ОСОБА_3, в складі комплексу дач по Французькому бульвару, 85 в місті Одесі. Цим рішенням памятці архітектури, яка не входила до складу будівель санаторію, був привласнений самостійний окремий номер - корпус №7 (колишній спальний корпус 14-6), по Французькому бульвару, 85, в місті Одесі, в той час, коли він знаходився на балансі ВО «Фармація» і був комунальною власністю. 24 грудня 2002 року ВАО «Фармація» листом вих.№680 повідомила санаторій про закриття аптеки і просила направити представника санаторію для проведення звірки показників електролічильника і водоміра. Після припинення діяльності аптеки цільове призначення будівлі не визначалось.

У період з 1999 по 2002 роки до набуття позивачем права власності на будівлю на підставі підроблених документів про право власності на колишню будівлі аптеки санаторій незаконно оформив право постійного користування земельною ділянкою, на якій розташований належний позивачу обєкт культурної спадщини.

Відмова санаторію у наданні згоди на вилучення у нього земельної ділянки для передачі її позивачу обґрунтується тим, що землі санаторію відносяться до земель історико-культурного призначення внаслідок того, що територія санаторію визнана памяткої садово-паркового мистецтва, і тому цільове призначення земельної ділянки, на якій розташована належна позивачу будівля, не може змінено з наступною передачею у приватну власність або користування. Фактично, належна позивачеві будівля є обєктом культурної спадщини. Будівля позивача взята державою під охорону як памятка градобудівництва і архітектури місцевого значення під №7 по Французькому бульвару, 85 в місті Одесі у відповідності Рішення Виконкому Одеської облради №580 "Про затвердження списку об'єктів, які підлягають прийняттю під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення".

10 січня 2004 року на виконання постанови КМУ від 10.12.2003 року №1900 «Про заходи щодо поліпшення роботи з використання і охорони територій курортно-оздоровчого та рекреаційного призначення в Одеській області», Одеська обласна державна адміністрація прийняла Розпорядження №2/А-2004, пунктом 2.2. якого було встановлено проведення до 20 серпня 2004 року інвентаризації територій та об'єктів природно-заповідного фонду, об'єктів історико-культурної спадщини, розташованих на територіях курортно-оздоровчого призначення, з винесенням у натуру (на місцевості) меж цих територій та об'єктів, прийняття відповідних рішень щодо закріплення їх у встановленому порядку за конкретними землекористувачами з встановленням зон їх охорони. Вказані вимоги нормативних актів відповідачами не виконані. Межи земельної ділянки, яка є територією памяткі архітектури, у тому числі корпусу №7 - садиби Гершенкопа-Санца, архітектора ОСОБА_3, 1910 року забудови, на території санаторію на місцевості не визначені.

13 грудня 2006 року між Управлінням по охороні культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації і позивачем ОСОБА_1С був укладений Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини №13-12/Н-1 від 13 грудня 2006 року. На виконання наведених вимог законодавства за замовленням позивача спеціалізованою організацією були проведені науково-дослідні роботи. У 2007 році Науково-дослідним інститутом памятко-охоронних досліджень Міністерства культури і туризму України був складений і затверджений у встановленому порядку Паспорт щойно виявленого об'єкту культурної спадщини "Садиба Гершенкопа- Санца". Цей комплекс памятки включає в своєму складі як одне ціле об'єкту культурної спадщини - будинок, фонтан та парк, які розташовані на території садиби, що залишилась як прибудинкова ділянка дачі Гершенкопа-Санца в розмірі 4066,6 кв.м., без визначення в договорі зони охорони пам'ятки навколо пам'ятки. Таким чином, відповідно Охоронному договору у позивача існує обовязок по збереженню обєкту культурної спадщини, в склад якого входить: будинок, фонтан та парк, які розташовані на території садиби, що залишилась як прибудинкова ділянка дачі Гершенкопа-Санца в розмірі 4066,6 кв.м., на виконання якого позивач звертався до Одеської міської ради про передачу території памяткі у користування.

Проте, відповідач не визнає факту переходу до позивача на підставі ст..120 ЗК України права на користування земельною ділянкою, що складає територію обєкту культурної спадщини, на якій розташована придбана ним памятка архітектури - садиба Гершенкопа-Санца, після переходу до позивача права власності на обєкт нерухомості, з припиненням у державного санаторію на підставі п. «е» ч.1 ст.141 ЗК України права користування землею після набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельної ділянці. З урахуванням викладених обставин, позивач звернувся до суду з дійсним позовом.

Представник позивача ОСОБА_4 (діє на підставі ордеру серії ОД №240006 від 29.06.2016 року позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що з придбанням позивачем нерухомого майна садиби Гершенкопа-Санця, архітектора ОСОБА_3, 1910 року, що знаходиться в м. Одесі по Французькому бульвару, 85, корпус №7, колишній корпус №14-6, до нього перейшло і право користування даною земельною ділянкою (на підставі ст.. 120 Земельного кодексу, ст.. 377 Цивільного кодексу), проте відповідач заперечує проти цього. Було встановлено, що державний акт від 30.09.2002 року видано на підставі фіктивних документів та незаконно : у ньому написано, що він виданий для обслуговування будівель та споруд санаторію; на корпус № 7 який не є власністю санаторію; та рішення ОМР від 29.04.2002 року про затвердження проекту відводу земельної ділянки не підлягаю прийняттю до уваги, оскільки воно прийнято з порушеннями, так як приймалось на підставі старого Земельного кодексу. Крім того, на момент видачі державного акту від 30.09.2002 року корпус №7 (колишній спальний корпус 14-6), по Французькому бульвару, 85, в місті Одесі, знаходився на балансі ВО «Фармація» (в 1991 року було визначено режим власності аптеки комунальна), між тим будівля аптеки санаторію не належала. На думку представника, було включено територію, на які розташовані будівлі, які не належать санаторію, до складу санаторія. Вважає, що позивач на підставі ст.. 303 Земельного кодексу України, має право користування спірною земельною ділянкою під своєю нерухомою власністю. Порядок користування між позивачем та санаторієм добровільно не вирішувався. Зазначив, що позивач звертався до ОМР з заявами про надання права користування земельною ділянкою, проте ОМР повідомило, що без згоди користувача (санаторію) дане питання вирішуватись не може. Зазначив, що встановлення даного факту їм необхідно для реалізації права на землекористування, відповідачем є саме санаторій як суміжний користувач.

Представник відповідача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 12.12.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у повному обсязі. Підтримала пояснення, наданні у письмових запереченнях (т.1, а.с.50-57, 239-242). Пояснила, що позивач ОСОБА_1 не є власником обєкту культурної спадщини корпуса №7 садиби Гершенкопа-Санця, архітектора ОСОБА_3, 1910 року, що знаходиться в м. Одесі по Французькому бульвару, 85. Не надано ніяких документів стосовно того, що саме позивача визнано суміжним користувачем земельної ділянки, а також не зазначено, яке право позивача порушується. Відповідно до договору купівлі - продажу від 10 листопада 2006 року ОСОБА_1 власник аптеки № 176, яка знаходиться в м. Одеса, по Французькому бульвару, під.№ 85,та в цілому складається з будівлі загальною площею 333,43 кв.м., розташована на земельній ділянці, площа якої не визначена. Цей факт відображено у п.4 даного договору: « продавець Сільськогогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Іренагронатурпродукт» свідчіть що земельна ділянка, на якій він розташований не є його власністю». Відповідно охоронного договору на памятку культурної спадщини від 13 грудня 2006р. № 13-12/Н-1, яку саме надав позивач, у п. 1 вказано, що Власник бере на себе зобовязання щодо охорони будівлі - памятки площею 333,43 кв.м. на бул. Французькому,85. Фонтан, парк, земельні ділянки не були і не є предметом охоронного договору. Зазначила, що на підставі рішенням № 580 « про затвердження списку обєктів які підлягають прийняттю під охорону як памятки містобудування та архітектури селевого значення від 27 грудня 1991 року, обєкт вказаний в даному списку був взят під охорону саме санаторієм ім.. ОСОБА_2, так як в 1991 році дане нежитлове приміщення належало санаторію. Земельна ділянка належить санаторію ім.. ОСОБА_2» на праві даного йму органом самоврядування м. Одеси тільки в межах постійного користування та користування землею санаторієм ще визначено до 1948 року. На цей час користування оформлено актом на право постійного користування І-ОД № 001831, який видано Одеською міською радою народних депутатів - власником землі у місті. Санаторій відноситься до лікувальних закладів України. Позивач після придбання об'єкта нежитлової нерухомості у 2006р. , у 2015 року за № 01-26/к- 37-1278 від 17.09.2015 року отримав від Одеської міської ради департаменту комунальної власності лист, у якому прямо вказується на той факт щодо відведення земельної ділянки у власність(оренду) необхідно звертатися до Одеської обласної державної адміністрації. Звернення до органів місцевої влади зі сторони позивача не було. Тому не зрозуміло, яким чином порушено позивача. Посилалась на те, що набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачено лише після отримання відповідного документу, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою. З огляду на що, оскільки позивачем такий документ не отримано, вважає, що санаторієм права останнього ніяким чином не порушуються. Дане підтверджено і листом Міністерства охорони здоровя України від 05.09.2016 року.

Представник третьої особи Одеської обласної державної адміністрації ОСОБА_6 (діє на підставі довіреності від 23.01.2017 року) заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, вважає їх такими, що задоволенню не підлягають. Зазначила, що немає документів, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка є державною власністю. Крім того, необхідно розмежовувати право користування земельною ділянкою та право охорони культурної спадщини. Вважає, що підстав для встановлення відповідного факту немає.

Інші сторони до суду не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від Міністерства охорони здоровя України надійшли до суду письмові заперечення від 12.07.2016 року (т.1, а.с.180-183)

У минулих судових засіданнях представник третьої особи Одеської міської ради Старостін (діє на підставі довіреності від 29.12.2016 року) заперечував проти вимог ОСОБА_1, просив відмовити. Додатково пояснив, що спірна земельна ділянка належить санаторію на праві користування на підставі Державного акту на право постійного користування І-ОД № 001831, виданого на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів .Вказаний державний акт досі є дійсним і землі належать Одеській міській раді. На розробку проекту відведення земельної ділянки надає згоду Одеська міська рада, між тим, не зрозуміло, яка площа необхідна для обслуговування аптеки, і немає погодження меж. Схему користування ніхто не показував, ці питання користувачі повинні визначити між собою добровільно або через суд. Дійсно, позивач має право звертатись до суміжного користувача з питанням про погодження меж земельної ділянки, проте порядок переходу права користування не було дотримано. Відсутні документи щодо цільового призначення земельної ділянки, її площі і щодо конкретної будови.

Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності представників третіх осіб : Одеської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області, Міністерства охорони здоровя України, Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації.

На підставі матеріалів справи та з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні фактичні обставини.

Рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27 грудня 1991 р. «Про затвердження списку об'єктів, які підлягають взяттю під охорону як пам'ятки містобудування і архітектури місцевого значення» (а.с.65-69) взято під охорону, як пам'ятку містобудування та архітектури місцевого значення комплекс дач у складі, зокрема, корпус №7 по Французькому бульварі, 85 (охоронний №630).

З матеріалів справи вбачається та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 11.02.2015 року, по цивільній справі №22-ц/785/7267/14 (№ 522/1685/14-ц) (т.1, а.с.123-129), режим використання, документація щодо охоронної зони пам'ятки культурної спадщини - колишньої дачі, корпус № 7 санаторію ім. В.П.Чкалова, аптека № 176 (м. Одеса, вул.. Французький бульвар, 85) не розроблялись, управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації не затверджувалися.

Згідно паспорту об'єкта культурної спадщини спірна будівля побудована у 1986 - 1898 р. р. за проектом архітектора ОСОБА_3 як дачна садиба, яка належала ОСОБА_7, на земельній ділянці, яка використовувалася як дачна. На початку ХХ століття у складі дачної садиби відбулися зміни. ОСОБА_7 у 1902 році 1/2 частину дачі продав ОСОБА_8. Відповідно будинок було поділено на дві частини, влаштовано два окремі входи. До початку 1920 р. спірна будівля використовувалася як жилий дачний будинок. На початку 1920 р. маєток було націоналізовано. До початку 1930 р. будинок знаходився в занедбаному стані, не використовувався. У 1932 р. на базі колишніх літніх дач, у тому числі і дачі Гершенкопа-Санца, було відкрито санаторій імені Чубаря, який використовувався для лікування колишніх політкаторжан. У 1938 р. санаторію було присвоєно ім'я ім. В.П. Чкалова, він став місцем лікування льотного складу ОСОБА_9. До 1976 р. будівля використовувалася як один із корпусів санаторію (за виключенням 1941 - 1944 р. р.). Протягом 1976 - 2002 р. р. будівля використовувалася як приміщення аптеки № 176, розташованій на території санаторію ім. В.П.Чкалова. У 2002 р. будинок було придбано сільськогосподарським ТОВ «Ірен-Агронатурпродукт» за договором купівлі-продажу, укладеним з ВАТ «Фармація».

10.11.2006 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу з дозволу Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації придбав у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Іренагронатурпродукт» аптеку №176, що знаходиться за адресою м. Одеса, Французький бульвар, 85, та в цілому складається з будівлі загальною площею 333,43 кв.м., розташована на земельній ділянці, площа якої не визначена та яка знаходиться у фактичному користуванні продавця (т.1, а.с.112-113).

Вказаний об'єкт нерухомості належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу № 21/1, укладеного між ВАТ «Фармація» та С/Г ТОВ «Ірен-Агронатурпродукт» 24.12.2002 р., зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 11695647Ю номер запису 3071 в книзі 58неж-14, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12435111, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 08.11.2006 року.

У п. 7 договору купівлі-продажу від 10.11.2006 року вказуються обмеження щодо використання приміщення будівлі під виробництва, склади та сховища. Вказані заборони стосуються будівлі, яка є насамперед нежилою. Тобто об'єкт був зареєстрований як нежиле приміщення, і його було продано як нежиле.

Технічний паспорт від 08.11.06 р. (т.1, а.с.107-111), складений напередодні укладення вищевказаного договору купівлі-продажу між сільськогосподарським ТОВ «Ірен-Агронатурпродукт» та позивачем вказує, що його було складено відносно будівлі аптеки №176 за вказаною вище адресою. Житлові приміщення в даному технічному паспорту не вказуються.

Право власності позивача було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 17.11.2006 року, про що в низі 59неж-87 зроблено запис 3071, про що свідчить витяг (т.1, а.с.6).

13.12.06 р. між позивачем ОСОБА_1С, та Управлінням було укладено охоронний договір № 13-12/Н-1 (т.1, а.с.73-78) шодо охорони будівлі-памятки заг. пл.. 334,3 кв.м.

Також, з матеріалів справи вбачається, та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.06.2015 року по цивільній справі №522/4389/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання історичної садиби Гершенкопа-Санца, розташованої за адресою: Французький бульвар, 85 в м. Одеса, єдиним цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини місцевого значення з 27 грудня 1991 р., яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т.1, а.с.133-148), наступні обставини, які згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Будівля колишнього корпусу № 7 санаторію ім. Чкалова (аптеки №176) та прилегла до неї земельна ділянка розташована на території парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва, який є об'єктом природно-заповідного фонду, наданої для експлуатації та обслуговування будівель санаторію на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД №001831, зареєстрованого в Книзі записів актів на право постійного користування землею №227 від 30 серпня 2002 року (т.1, а.с.60-64).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеського обласної ради народних депутатів від 18 травня 1972 року за № 234 "Про віднесення пам'яток природи області до заповідних територій згідно нової класифікації" парк санаторію ім. Чкалова в м. Одеса по Французькому бульварі, 85, є парком-пам'яткою садово-паркового мистецтва місцевого значення.

Згідно з типовим охоронним зобов'язанням від 28 листопада 2001 року парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва "Парк санаторію ім. Чкалова" площею 17,9040 га, охороняється яка національне надбання клінічним санаторієм ім. В. П. Чкалова (т.1, а.с. 69).

Тобто земельна ділянка, яка розглядається в паспорті на комплекс "Садиба Гершенкопа-Санца", є не частиною садиби, а об'єктом природно-заповідного фонду, про що свідчить паспорт об'єкта культурної спадини - садиба Гершенкопа-Санца, вид архітектура, садове-паркове мистецтво, де зазначено, що його користувачем є Клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова (т.1, а.с. 69).

При цьому, при передачі у квітні 1976 року приміщення будівлі - санаторного корпусу №14Б від Санаторія ім. В.П. Чкалова до аптечного управління виконкому Одеської обласної ради, прилегла до будівлі земельна ділянка не передавалась, що вбачається з акту від 06 квітня 1976 року (т.2, а.с.72).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач просив визнати факт переходу до суміжного землекористувача власника, визнаного у відповідності рішення виконкому Одеської облради №580 від 27.12.1991р. «Про затвердження списку обєктів, які підлягають прийняттю під охорону як памятки містобудування та архітектури місцевого значення», обєкту культурної спадщини, права користування земельною ділянкою, яка складає територію памятки градобудівництва і архітектури будівлі дачі архітектора ОСОБА_3, 1910р. забудови, під №7 по Французькому бульвару , 85 в м. Одесі з дати втрати державою права власності на цю будівлю колишньої аптеки №176 на підставі постанови КМУ №311 від 05.11.1991р..

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно до сит. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Більш детально про дану процедуру переходу прав на земельну ділянку під будівлею описано в ст. 120 ЗК.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України в редакції яка була чинною на час укладення зазначеного договору купівлі-продажу - при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Діючі в наступний час редакції частин 1,2 ст. 120 ЗК України передбачають, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно до ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно із чч. 1 та 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно частин 2,3 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно до ч.5 вказаної статті Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ч.1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачено ст.. 123 Кодексу.

П.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією Одеської міської ради. Відповідно до ст. 12 ЗК України до виключної компетенції Одеської міської ради належить розпорядження землями територіальної громади м. Одеси.

На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Як встановлено судом і не заперечувалося сторонами власником спірної земельної ділянки є Одеська міська рада, яка передала земельну ділянку у постійне користування Клінічному санаторію імені ОСОБА_2 про що свідчить державний акт на право постійного користування землею від 30.08.2002 року (т.1 а.с. 158-160).

Як вбачається з п. 1 договору купівлі-продажу віл 10 листопада 2006 року аптека №176 розташована на земельній ділянці, площа якої не визначена та яка знаходилася у фактичному користуванні продавця - С/Г ТОВ "Ірен-Агронатупродукт" (т..1, а.с. 112).

У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували відведення колишнім власникам, зокрема, С/Г ТОВ "Ірен-Агронатупродукт" та позивачу ОСОБА_1 у встановленому законом порядку земельної ділянки під будівлю колишнього корпусу № 7 санаторію ім. Чкалова (аптеки №176), її розмір та визначали її межі із суміжними землекористувачами, зокрема парка-пам'ятки садово-паркового мистецтва "Парк санаторію ім. Чкалова", а також дані земельно-кадастрової документації.

Позивачем не надано доказів того, що попередньому власнику об'єкту нерухомого майна яке він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2006 року, належала на праві власності або користування земельна ділянка під придбаною будівлею.

Позивачем не надано доказів того, що він в установленому законом порядку звертався до Одеської міської ради з заявою про надання права користування спірною земельною ділянкою та відповідні рішення Одеської міської ради з приводу розгляду зазначеної заяви.

Відповідь Одеської міської ради від 17.09.2015р. (а.с.8 т.2) що вирішення питання щодо відведення земельної ділянки у власність (оренди) відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади та у даному випадку необхідно звертатись до Одеської державної обласної адміністрації суд не приймає до уваги, оскільки саме цей орган місцевого самоврядування , надав за рішенням Одеської міської ради санаторію зазначену земельну ділянку, втому числі і на якій розташований обєкт нерухомості позивача, в постійне користування.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вбачає, що позивач як власник придбаної будівлі аптеки №176, що знаходиться за адресою м. Одеса, Французький бульвар, 85, має право на користування земельною ділянкою, яка знаходиться у межах даної будівлі. Між тим, оскільки право користування земельною ділянкою виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а саме на підставі рішення органу місцевого самоврядування, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими що не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 56, 57, 60, 61, 64, 84,88, ст.169, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.ст.. 1, 2, 11, 15, 16, 203,215, 319, 321,377, 388, 391, ЦК України, ст..19, 78, 80,92,112, 116, 120, 122 Земельного кодексу України, ст.25 ОСОБА_7 України «Про охорону культурної спадщини», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені ОСОБА_2» Міністерства охорони здоровя України, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету позову-Одеської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області,Міністерства охорони здоровя України, Одеської обласної державної адміністрації, Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про встановлення факту переходу до суміжного землекористувача власника, визнаного у відповідності рішення виконкому Одеської облради №580 від 27.12.1991р. «Про затвердження списку обєктів, які підлягають прийняттю під охорону як памятки містобудування та архітектури місцевого значення», обєкту культурної спадщини, права користування земельною ділянкою, яка складає територію памятки градобудівництва і архітектури будівлі дачі архітектора ОСОБА_3 ,1910р. забудови, під №7 по Французському бульвару , 85 в м.Одесі з дати втрати державою права власності на цю будівлю колишньої аптеки №176 на підставі постанови КМУ №311 від 05.11.1991р.- відмовити.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України

Суддя: Домусчі Л.В.

28.03.2017