Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом та після його уточнення просив визнати за ним право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири, що складає 54,50 кв.м., а також визнати недійсним договір дарування вищевказаної квартири від 25.05.2013.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що із 22.12.2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, який було розірвано 21.12.2009.

25 квітня 2003 року відповідачка за договором дарування отримала у власність 31/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1. Під час шлюбу ним були зроблені наступні роботи: добудовано до 31/100 частини спірного будинку двоповерхову прибудову, яка складається з кухні, коридору та 3-х кімнат загальною площею приблизно 110 кв.м., здійснені внутрішні роботи по благоустрою частини спірного будинку (як подарованої частини так і добудованої), проведена каналізація, водопостачання, облаштована ванна кімната, автономне опалення, енергозабезпечення, спірний будинок був обставлений меблями. Вважає, що вищенаведене призвело до істотного збільшення вартості майна як об'єкту та його якісних характеристик. За рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.06.2011 за відповідачкою визнано право власності на 46/100 ідеальних долей у домоволодінні АДРЕСА_1 що також підтверджує істотність збільшення об'єму і вартості спірного майна (частини будинку). ОСОБА_3 згідно договору дарування від 25.05.2013 подарувала своїй матері ОСОБА_4 спірну квартиру, не маючи його згоди на відчуження цього майна. Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року позов задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя. Визнано недійсним договір дарування вищевказаної квартири укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 25.05.2013, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В. і зареєстрований в реєстрі за №457. Вирішено питання відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Зазначають, що судом неповно встановлені обставин справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом неправильно та необ'єктивно оцінено докази у справі, а оскаржуване рішення обґрунтовано незаконним, на їх погляд, висновком експертизи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 02 лютого 2014 року № 5 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно не позбавляє можливості оспорення заінтересованою особою у майбутньому права власності на це майно з інших підстав.

Згідно з п. 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань ЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55 не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані(реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Аналогічні положення містяться і в ст.62 СК України.

Для застосування правил, передбачених зазначеною статтею, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна), і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2001 року по 21 грудня 2009 року (а.с.13 т.1).

У період шлюбу на підставі договору дарування від 25 квітня 2003 року ОСОБА_5 набула право власності на 31/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.7-8 т.1).

20 червня 2013 року ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_5

Згідно з договором про погодження самочинного будівництва від 19 квітня 2010 року, укладеного ОСОБА_5 з Житомирським міськвиконкомом, визначені умови погодження самочинного будівництва прибудови та мансардного поверху по АДРЕСА_1 виконаного забудовником без належного дозволу (а.с.166 т.2).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 липня 2011 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 46/100 ідеальних долей у домоволодінні АДРЕСА_1, а саме на приміщення: передпокою 2-1, коридору 2-2, кімнати 2-3, кімнати 2-4, санвузла 2-5, кухні 2-6, кімнати 2-7, сходинкової клітки 2-8, кімнати 2-9, кімнати 2-10, які разом складають квартиру № 2 в даному будинку з виділенням окремої квартири № 2 (а.с.10-11 т.1). Таким чином, відбулось узаконення самовільно зведеного спірного нерухомого майна.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказане нерухоме майно вже існувало на час розірвання шлюбу сторін та істотно збільшилось у своїй вартості за час шлюбу з моменту набуття в дар одним із колишнього подружжя. При цьому судове рішення містить належне правове і доказове обґрунтування. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Разом з тим, оскільки при проведенні судової будівельно-технічної експертизи від 04.06.2014 за №547/05.14 експертом в порушення вимог п.11.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, були самостійно долучені до матеріалів експертизи та досліджені при її проведенні технічні паспорти на спірний будинок за 2005 та 2008 роки, під час попереднього апеляційного розгляду справи була призначена повторна судова будівельно-технічна експертиза.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №С-07/15 від 27.01.2016 вартість подарованої ОСОБА_5 частини будинку збільшилась із 465 241 грн. до 1 211 293 грн. або на 746 052 грн. (на 62 %), що є істотним. Таке збільшення відбулось, зокрема, за рахунок зміни загальної площі приміщення на 71,6 кв.м., а саме: з 37,4 кв.м у 2003 році до 109 кв.м у 2009 році.

Також, експертом встановлено, що на час проведення експертизи спірна прибудова згідно з планом будинку станом на 25 квітня 2008 року відповідає по техніко-економічним показникам фактичному об'єкту дослідження (а.с.41т.4).

Таким чином, підтверджено, що вже в 2008 році в технічний план будинку були внесені відомості про самовільну прибудову та її якісні характеристики, внаслідок якої істотно збільшилось у своїй вартості належне ОСОБА_5 майно.

Даний висновок експерта відповідачами не спростований.

Судом правильно не прийнято до уваги покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки вони спростовуються наявними у справі письмовими доказами, щодо наявності спірної прибудови на час припинення сторонами шлюбних відносин.

Заперечуючи проти позову, відповідачі подали суду докази про встановлення газового котла «Іммергаз» у 2010 році, сходів та перил - у вересні 2014 року та придбання різноманітних будівельних матеріалів, починаючи з листопада 2010 року. Проте, як вбачається із технічної документації ВАТ «Житомиргаз» роботи по проведенню газопостачання квартири АДРЕСА_4 здійснені у вересні 2006 року, в тому числі і встановлення газового котла «Данко» (а.с.172-176 т.2). Дозвіл на пуск газу надано 20 жовтня 2006 року (а.с.221 т.2), а газовий лічильник встановлений 22.09.2007 і він не замінювався (а.с.222 т.2). Наведене дає підстави вважати, що в подальшому відповідачі лише замінили існуючий газовий котел на інший.

Згідно відомостей, наданих КП «Житомирводоканал» встановити рік підключення кв. №2 до комунальної системи водопостачання неможливо у зв'язку із відсутністю технічної документації. Разом з тим? лічильник спожитої води встановлений у серпні 2007 року і його заміна не проводилась (а.с.220 т.2). Вказані обставини підтверджують, що спірна будівля мала необхідні комунікації /газ, воду, світло/ станом на 2007 рік, тобто на час перебування сторін у шлюбі.

Товарні чеки про придбання будівельних матеріалів в період з листопада 2010 року по березень 2012 року, які надані відповідачами (а.с.1-57т.2), не є достатніми і переконливими доказами проведення відповідних робіт, оскільки вони придбавались після дати засвідчення закінчення будівництвом спірного об"єкта - 16.06.2010 року та видачі сертифіката відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам (а.с.246 т.2).

В апеляційній скарзі відповідачі посилаються на фальсифікацію і підробку матеріалів інвентарної справи на спірне домоволодіння, проте жодних доказів на підтвердження цих обставин ними не надано.

Доводи відповідачів відносно того, що позивач не мав відповідних доходів які могли бути вкладені у будівництво та ремонт будинку у даному випадку не мають преюдиційного значення, оскільки судом встановлено і це підтверджено доказами, що саме відповідач з своєю працею та зусиллями у період шлюбу здійснював цю добудову.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі договору дарування, укладеного із ОСОБА_4 25.05.2013, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №457, відповідач ОСОБА_3 ) подарувала своїй матері спірну квартиру (а.с.61-62 т.1).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визнання недійсним даного правочину, суд першої інстанції виходив з того, що він вчинений із порушенням вимог ст.ст. 65, 68 СК України, ч.4 ст. 369 ЦК України, тобто за відсутності згоди позивача на укладання колишньою дружиною ОСОБА_5 договору дарування із своє матір'ю ОСОБА_4, а тому наявні правові підстави для задоволення позову в означеній частині.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дослідженим у справі доказам.

Так, нормами ст.ст. 65, 68 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. При цьому для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, а згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Так само розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Аналогічні за суттю положення щодо порядку здійснення права спільної сумісної власності співвласниками майна передбачені статтею 369 ЦК України.

При цьому правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4 ст.369 ЦК України).

За правилами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як пояснив ОСОБА_2 після розірвання шлюбу він залишився проживати у спірному будинку, де зареєстрований і на даний час. Між ними існувала домовленість про поділ майна в добровільному порядку. Проте, 05.06.2013 відповідачка повідомила його, що придбане за час шлюбу майно ділити з ним не бажає, оскільки подарувала його своїй матері ОСОБА_9 (а.с.95 т.1). 25.05.2013 був укладений договір дарування, за яким спірне майно перейшло у власність матері ОСОБА_5 Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав для задоволення заявленого відповідачами клопотання про застосування строків позовної давності.

Враховуючи наведене, рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: