Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4261/16-ц
Провадження №: 2/332/136/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

при секретарі - Васильченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» до ОСОБА_1 про стягнення фактично витрачених коштів на організацію навчання, -

ВСТАНОВИВ:

16.12.2016 року Запорізьке комунальне підприємство міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення фактично витрачених коштів на організацію навчання. В позові зазначив, що 04.10.16р. між сторонами був укладений договір про професійне навчання, за яким відповідач був повинен опанувати професію «водій тролейбуса» та відпрацювати після цього на підприємстві певний строк, а у разі відрахування повернути підприємству всі затрачені на навчання кошти. Просив в позові стягнути з відповідача витрати на навчання в сумі 2570,03 грн. та судові витрати.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що при укладенні договору не були узгоджені всі суттєві умови, в т.ч. строк та вартість навчання, відповідач звільнився з вимушених причин через невиплату заробітної плати, окрім того до складу витрат, які просить стягнути позивач, входить заробітна плата відповідача, повернення якої взагалі не перебачено діючим законодавством. Просили відмовити у позові у повному обсязі. Надали суду письмові заперечення на позов, де викладена аналогічна правова позиція (а.с.37-44).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з нижченаведених підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.10.2016р. між Запорізьким комунальним підприємством міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» та ОСОБА_1 був укладений договір № 720/2 про професійне навчання, предметом якого є зобов'язання «Підприємства» забезпечити професійне навчання «Слухача курсів» за професією водій тролейбуса 06.10.2016 по 07.04.2017, а «Слухача курсів» - виконувати вимоги викладачів вивчення предметів, передбачених навчальною програмою з підготовки воді тролейбуса; своєчасно здати всі заліки та іспити на підприємстві; в разі відрахування повернути підприємству фактично виплачені йому кошти, а також фактично витрачені кошти на організацію навчання, на підставі розрахунку який є невід'ємним додатком до договору. Підприємство "Запоріжелектротранс" забезпечує професійне навчання "Слухача курсів" за професією водій тролейбуса за власні кошти та на підставі рішення Акредитаційної комісії «Навчально-методичного центру з питань якості освіти» № 1939-АК 08.12.2015 (а.с.4).

Згідно з п. 3 наказу генерального директора підприємства «Запоріжелектротранс» № 459-к/тр від 04.10.2016 ОСОБА_1 було зараховано в групу № 720 слухачем курсів «водій тролейбуса» з 06.10.2016 (а.с.5).

Відповідно до п 3.1.5. даного Договору «Слухач курсів» зобов'язаний повернути Підприємству фактично виплачені йому кошти, передбачені п. 2.1 Договору, а також фактично витрачені кошти на організацію навчання, на підставі розрахунку, який є невід'ємним додатком до договору, протягом (трьох) робочих днів з моменту відрахування «Слухача курсів» у випадках його звільнення за власним бажанням.

Згідно з п.1 наказу генерального директора підприємства «Запоріжелектротранс» № 544-к/тр від 09.11.2016 ОСОБА_1 було відраховано з групи № 720 з 09.11.2016 у зв'язку зі звільненням за власним бажанням (а.с.7).

В момент звільнення і до сьогоднішнього часу відповідач не погасив суму заборгованості в розмірі 707,04 грн., що сформувалася, виходячи з договору № 720/2 від 04.10.2016 та на підставі відповідного розрахунку, та включає в себе витрати по сплаті заробітної плати викладачам, які навчали ОСОБА_1 (а.с.6), що також регламентовано Положенням про оплату позаштатних викладачів позивача (а.с.65).

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням правовідношення, в якому одна сторона (боржник) - зобов'язана вчинити користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно пункту 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює договір та інші правочини. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст. 530 ЦК України.

Отже, позовні вимоги про стягнення збитків з відповідача на суму 707,04 грн. є обґрунтованими а тому підлягають задоволенню.

Що стосується інших позовних вимог, суд приходить до висновку, що вони не засновані на законі, а тому не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.

З позовних матеріалів вбачається, що сума позову у розмірі 2570,03 грн. складається з наступного:

1.сума заробітної плати викладачів, які навчали відповідача: 707,04 грн.,

2.заробітна плата, яка виплачувалась на користь ОСОБА_4 за жовтень та листопад 2016р.: 1048,11 грн. + 292,86 грн. = 1340,97 грн.,

3.податкові платежі, які сплачувались до бюджету позивачем при нарахуванні заробітної плати відповідачу та викладачам, які навчали відповідача: (707,04 грн. + 1665,80 грн.) х 0,22 = 522,02 грн. (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу № 235-кп від 05.10.2016р. відповідач була прийнята на роботу з 06.10.16р. до Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» на посаду учня водія тролейбусу (а.с.72). Згідно наказу № 256-кп від 08.11.2016р. відповідач була звільнена з роботи 09.11.16р. з посади учня водія тролейбусу за власним бажанням із компенсацією за невикористану частину відпустки (а.с.73). Вказані обставини також підтверджуються копією трудової книжки відповідача (а.с.46-47). Отже, між сторонами мали місце трудові правовідносини, які врегульовані нормами КЗпП України. Згідно табелю обліку робочого часу відповідач перебував на робочому місті на відпрацював на підприємстві позивача з 06.10.16р. по 09.11.16р. (а.с.9-10). Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Оскільки відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем та отримував належну йому заробітну плату за відпрацьований час, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення виплаченої заробітної плати не підлягають задоволенню, оскільки нормами КЗпП України не передбачена можливість стягнення заробітної плати з працівника, яка була йому виплачена за фактично відпрацьований період.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача сум податкових платежів, які були нараховані та сплачені до бюджету відповідачем у звязку із виплатою заробітної плати на користь ОСОБА_1 та викладачам, які її навчали, суд вважає, що ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.

З 01.01.2016 р. відповідно до Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» введена єдина ставка податку на доходи фізичних осіб. Зазначена норма Закону передбачає обовязок роботодавця утримувати із заробітної плати свого працівника та перераховувати до відповідного бюджету податки на доходи фізичних осіб. Свої вимоги позивач обґрунтовує положеннями ст.611 ЦК України. Але вказаною нормою регламентовано відшкодування збитків, тоді як сплата податків та обовязкових платежів є обовязком підприємства, встановленим Податковим кодексом України та іншими законодавчими актами у сфері оподаткування, і за своєю правовою природою збитками не є. Отже, діючим законодавством не передбачена можливість стягнення з працівника податків, які були сплачені підприємством при виплаті своєму працівнику заробітної плати, тим більше що вказані кошти по суті є не збитками підприємства, а податком на дохід, який заробив своєю працею працівник.

Слід також зазначити, що згідно п.3.15 вищезазначеного Договору № 720/2 від 04.10.16р., укладеного між сторонами, на відповідача покладався обовязок повернути підприємству грошові кошти, витрачені на організацію навчання відповідача, на підставі кошторису, який є невідємною частиною цього договору (а.с.4). Однак, представник позивача пояснив суду, що при укладенні договору вказаний кошторис складено не було.

Отже, фактично відповідач при укладенні вказаного договору перебував у стані правової невизначеності, оскільки вказаним договором не зафіксована вартість навчання та базові принципи розрахунку можливого відшкодування зазначених витрат, тоді як вказані відомості повинні бути відображені у договорах цієї категорії, оскільки, з урахуванням платності договору, ці відомості є його суттєвими умовами. Але зустрічних позовних вимог про розірвання вказаного договору чи визнання його недійсним ОСОБА_1 суду не заявляла. Тому при стягненні з відповідача витрат на її навчання в розмірі 707,04 грн. суд враховує, що презумпція правомірності правочину прямо передбачена ст.204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір на суму 1378 грн. (а.с.1). В силу ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору на суму 385,84 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам (заявлено вимоги на 2570,03 грн., задоволено на 707,04 грн.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» грошові кошти в сумі 707 грн. 04 коп. на відшкодування фактичних витрат, повязаних із навчанням відповідача.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» витрати по сплаті судового збору в сумі 385 грн. 84 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя, а особами, які не були присутні в судовому засіданні, протягом десяти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 квітня 2017 року.

Суддя Р.В. Сінєльнік