Справа № 379/941/17 Головуючий у І інстанції Бойко М. Г.
Провадження № 22-ц/780/5516/17 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 12.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 07 червня 2014 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 10000 доларів США, що станом на день звернення до позову становить 259700 грн., на строк до 07 серпня 2014 року, на підтвердження чого склав розписку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, вона прийняла спадщину після його смерті, а отже до неї як спадкоємця за законом перейшли всі права та обов'язки як кредитора за даною розпискою, повернути кошти в добровільному порядку відповідач не погодився.

На підставі вищевикладеного просила стягнути із відповідача на її користь борг за договором позики в сумі 259700 грн. та судові витрати.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 259700 грн. та судові витрати 2597 грн.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Таращанського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що дійсно позичав гроші у ОСОБА_4, але між ними існувала домовленість, що він відпрацьовуватиме останньому борг особистою працею на належній ОСОБА_4 бойні, крім того, він зареєструвався як фізична особа - підприємець, відкрив рахунок, через який позикодавець пересилав кошти, що також сприяло поверненню боргу, разом із тим суд не перевірив факти, зазначені ним в запереченні на позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4, спадкоємцем якого є ОСОБА_3, грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, та зобов'язався їх повернути до 07 серпня 2014 року, про що видав розписку, разом із тим грошові кошти не повернув.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2014 року ОСОБА_2 склав розписку про отримання грошей за договором позики, укладеної в усній формі, згідно якої він, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, обізнаний із загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинного правочину, його правовими наслідками, стверджує, що він не є фіктивним та удаваним, надав цю розписку ОСОБА_4 про те, що 07 червня він позичив у нього гроші в сумі 10000 доларів США (120000 грн.), які він передав йому за місцем розташування с. Лука вул. Заводська 36 в присутності свідків. Вказану позику зобов'язався повернути до 07 серпня 2014 року та щомісячно сплачувати проценти в розмірі 15 % від суми (а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер (а. с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5 (а. с. 10).

05 травня 2017 року ОСОБА_3 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5, а саме на нежитлову будівлю, яка знаходиться в АДРЕСА_1, що належала синові померлої ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадкоємцем якого була його мати ОСОБА_6, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (а. с. 5).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. ст. 525, 625 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про підставність позову, колегія суддів враховує, що факт укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору позики на вказаних умовах підтверджується розпискою.

Договір позики в передбаченому законом порядку не оспорений.

Відповідно до ст. ст. 608, 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; зобов'язання особи як кредитора або боржника, якщо такі зобов'язання нерозривно пов'язані з особою кредитора або боржника і у зв'язку з цим не можуть бути виконані іншою особою.

Стаття 512 ЦК України допускає заміну в зобовязанні кредитора іншою особою внаслідок правонаступництва - спадкування.

Установивши, що у зв'язку зі смертю позикодавця належні йому за договором позики права та обов'язки перейшли до його спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказував, що між ним та позичальником було досягнуто усної угоди про відпрацювання боргу на бойні ОСОБА_4, а також шляхом надання йому різних послуг, в тому числі використання особистого автомобіля ОСОБА_2 і його банківського рахунку для потреб ОСОБА_4

Суд першої інстанції правомірно не прийняв даних заперечень до уваги, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд мав викликати в засідання свідків, про допит яких він заявляв клопотання, та відібрати в них пояснення по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Як вбачається із журналу судового засідання від 23 жовтня 2017 року і технічного звукозапису, відповідач ОСОБА_2 не наполягав на допиті свідків, клопотання про допит яких задоволено ухвалою суду від 26 вересня 2017 року, тобто таким чином розпорядився власним клопотанням про їх допит.

Крім того, виходячи із заперечень і доводів апеляційної скарги, зазначені відповідачем свідки не могли підтвердити обставини зарахування позичальником особистої праці ОСОБА_2 в якості певної частини повернення боргу, та еквіваленту такої праці в грошовому вираженні, а також частини, що залишилася до виплати.

Будь-яких розписок позикодавця або інших письмових доказів для підтвердження обставин повернення частини боргу відповідачем під час розгляду справи надано не було.

Доводи апеляційної скарги про існування записів померлого ОСОБА_4, якими останній фіксував стан повернення боргу натуральною працею ОСОБА_2, є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються колегією суддів.

Також відповідач вважав, що суд протиправно не витребував ніякої інформації з банку відносно рахунку ОСОБА_2, який використовував ОСОБА_4 для своїх потреб.

Колегія суддів відхиляє дані доводи апеляційної скарги, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що відповідачем заявлялося будь-яке клопотання про витребування доказів, та враховує, що дані докази як не підтверджують, так і не спростовують обставин повернення боргу ОСОБА_2

Встановивши, що відповідач уклав договір позики із ОСОБА_4, спадкоємцем і правонаступником якого за договором позики є позивач, внаслідок чого відповідач має перед позивачем боргове зобов'язання, виконання якого не довів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, стягнувши із відповідача суму заборгованості, еквівалентну 10000 доларам США на день ухвалення рішення.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі заявляв про існування спору, що розглядається у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, щодо питання про поділ спадкового майна із участю сина позикодавця ОСОБА_7, який не має майнових претензій до нього як до позичальника, однак доказів на підтвердження цих обставин не надав.

Оцінюючи дані доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику касаційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року у справі № 357/13749/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, правонаступником прав якої є ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Озадовська Олена Миколаївна, про встановлення факту визнання батьківства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо належності позивача, яка, на його думку, за умови наявності інших спадкоємців не може звертатися до нього із таким позовом, не знайшли свого підтвердження і відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.