У Х В А Л А

13 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Волинської області від 2 листопада 2015 року та рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2015 року в справі за позовом прокурора Ківерцівського району Волинської області в інтересах держави в особі державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське» до Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Ківерцівського районного управління юстиції Волинської області, треті особи: відділ Держземагенства у Ківерцівському районі Волинської області, Державне агентство лісових ресурсів України, про визнання недійсним і скасування розпоряджень та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки до земель державної власності,

в с т а н о в и л а:

Ківерцівський районний суд Волинської області рішенням від 27 серпня 2015 року відмовив в задоволенні позову прокурора Ківерцівського району Волинської області в інтересах держави в особі державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське».

Апеляційний суд Волинської області 2 листопада 2015 року рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2015 року в частині визнання недійсними розпоряджень Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким визнав недійсним розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації Волинській області від 25 жовтня 2013 року № 284 «Про припинення та вилучення частини земельної ділянки із постійного користування»; визнав недійсним розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області від 27 грудня 2013 року № 352 «Про затвердження проекту землеустрою»; визнав недійсним свідоцтво про право власності від 30 грудня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_4, на земельну ділянку, розташовану в с. Звірів Ківерцівського району Волинської області; скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 грудня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, розташовану в с. Звірів Ківерцівського району Волинської області; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 березня 2016 року касаційні скарги заступника прокурора Волинської області та ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду Волинської області від 2 листопада 2015 року залишив без змін.

У березні 2017 року до Верховного Суду України звернувся заступник Генерального прокурора України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Волинської області від 2 листопада 2015 року та рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про повернення земельної ділянки до земель державної власності, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 377 ЦК України, статей 56, 57, 84, 120 ЗК України та статті 17 ЛК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

Оскільки заступник Генерального прокурора України просить Верховний Суд України переглянути судові рішення лише в частині відмови в задоволенні позову про повернення земельної ділянки до земель державної власності, то в іншій частині зазначені судові рішення Верховним Судом України не переглядаються.

На обґрунтування заяви заступник Генерального прокурора України надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року, 2 грудня 2015 року, 20 липня, 3 листопада, 21 грудня 2016 року, 1 лютого 2017 року та постанови Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (справа № 6-224цс14), 1 липня 2015 року (справа № 6-50цс15), 30 вересня 2015 року (справа № 6-196цс15), 30 вересня 2015 року (справа № 6-1003цс15), 13 квітня 2016 року (справа № 6-253цс16).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про повернення спірної земельної ділянки до державної власності, суд першої інстанції, з висновком якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що позивачем обрано не належний спосіб захисту, оскільки пред'являючи позов до суду він мав на меті повернення спірної земельної ділянки, а такі вимоги слід вирішувати шляхом витребування майна. Пред'явивши позов про повернення спірної земельної ділянки до державної власності, позивач послався на передачу зазначеної земельної ділянки ОСОБА_4 внаслідок помилки органу місцевого самоврядування, натомість не надав будь-яких відомостей про притягнення винних осіб до відповідальності, а також не врахував наявність належного ОСОБА_4 на праві власності житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, у зв'язку з чим у останнього виникло право користування цією земельною ділянкою, а позивачем право власності ОСОБА_4 на житловий будинок не оспорюється.

Надану для порівняння ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року постановлено в справі з орендних правовідносин.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року, 20 липня, 3 листопада, 21 грудня 2016 року та 1 січня 2017 року постановлені в справах про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України.

Вказані судові рішення ухвалені в справах з іншим предметом спору, підставами позовів, змістом позовних вимог, а також з іншим матеріально-правовим регулюванням правовідносин, у порівнянні зі справою, яку просить переглянути заявник.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

У постановах Верховного Суду України від 21 січня, 1 липня 2015 року (справи № 6-224цс14, 6-50цс15) викладено правовий висновок щодо правильного застосування положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

У постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-196цс15) викладено правовий висновок щодо правильного застосування статей 7, 8, 27 ЛК України та статей 13, 149 ЗК України і зазначено про те, що оскільки земельні ділянки, які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінет Міністрів України не вчиняв, то наявні правові підстави для витребування земельної ділянки від добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року та 13 квітня 2016 року (справи № 6-1003цс15, 6-253цс16) зазначено про те, що за змістом статті 377 ЦК України та 120 ЗК України (в її редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву заступника Генерального прокурора України обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом прокурора Ківерцівського району Волинської області в інтересах держави в особі державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське» до Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Ківерцівського районного управління юстиції Волинської області, треті особи: відділ Держземагенства у Ківерцівському районі Волинської області, Державне агентство лісових ресурсів України, про визнання недійсним і скасування розпоряджень та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки до земель державної власності за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Волинської області від 2 листопада 2015 року та рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук