АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1870/17 Головуючий 1 інст. Лях М.Ю.
Категорія: спори, що виникають із договорів
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23.12.2011р., укладеним між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за реєстровим номером 3050 з наступними змінами внесеними 25.12.2015 р., посвідченими приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за реєстрованим номером 2790, а саме квартиру № 46, розташовану за адресою: м. Харків, Харківської області, вулиця Садова (попередня назва «Чубаря»), будинок № 1, загальною площею 96,5 кв.м., що належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 22.11.2011р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за реєстровим номером 2782, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором позики грошових коштів від 22.12.2011р., яка становить в гривнях еквівалент 62500,00 доларів США, що станом на 08.11.2016 року за офіційним курсом НБУ дорівнює сумі у розмірі 1598165,88 грн., шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру, вартість якої становить згідно звіту про оцінку майна 1265528,00 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 22.12.2011 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики грошових коштів, у відповідності до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 суму грошових коштів у розмірі 500000,00 грн., що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу складало еквіввалент 62500 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути позивачу суму запозичених грошей у строк до 25.12.2015 року у гривнях еквівалентно 62500 доларів США. Договором іпотеки від 23.12.2011 року було забезпечено виконання зобов'язання ОСОБА_5, що виникло на підставі договору позики грошових коштів. Предметом договору іпотеки була 2-х кімнатна за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Чубаря, буд. 1. кв. 46. Відповідач свої зобовязання за договором позики у встановлені строки не виконала, у зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача вказував, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, зокрема з порушенням положень Закону України «Про іпотеку».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що 22.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_8 передав ОСОБА_5 суму грошових коштів у розмірі 500000,00 грн., що на момент укладення договору за середнім курсом продажу приватним особам комерційними банками міста Харкова складало еквівалент 62500 доларів США. Відповідно до умов укладеного договору позики ОСОБА_5 зобов'язалась повернути позивачу суму запозичених грошей у строк до 25.12.2015 року у гривневому еквіваленті 62500 доларів США (арк. справи 7).

Згідно копії договору іпотеки від 23.12.2011 року з метою забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_5, що виникло на підставі договору позики грошових коштів з обумовленим в основному договорі строком повернення грошових коштів, наданих у позику до 22.12.2016 року, ОСОБА_5 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру № 46, що розташована в м. Харкові, вул. Чубаря, буд. № 1, загальна вартість якої згідно витягу КП «Харківське бюро технічної інвентаризації» становить 454903,00 грн. (арк. справи 9).

25.12.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, яким в новій редакції викладено п. 11 договору іпотеки від 23.12.2011 року, та встановлено, що за домовленістю сторін, у разі невиконання відповідачем зобов'язання за договором позики до 25.12.2015 року, цей договір передбачає, що 25.12.2015 року ОСОБА_3 набуває право звернути стягнення на квартиру № 46 у будинку № 1 по вилиці Чубаря в м. Харків в рахунок виконання зобов'язання за договором позики у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та зареєструвати право власності на предмет іпотеки, в такому випадку цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації права власності позивачем на предмет іпотеки (арк. справи 10).

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек №72244291 від 04.11.2016 року вбачається, що право власності на об'єкт нерухомого майна (квартиру) за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5, тип обтяження заборона на нерухоме майно, підстава обтяження - іпотечний договір № 3053 від 23.12.2011 року, обтяжувач - ОСОБА_3 (арк. справи 12-14).

Згідно копії вимоги адвоката ОСОБА_4 вбачається, що останній, звертаючись до ОСОБА_5, вимагає в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» в тридцяти денний строк з моменту отримання цієї вимоги погасити заборгованість за договором позики від 22.12.2011 року у розмірі 62500 доларів США або еквівалент цієї суми у гривнах на день повернення (арк. справи 15).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такси ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неправильний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду, з огляду на таке.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З огляду на викладене, не можуть бути задоволенні вимоги ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього, оскільки це є позасудовим способом звернення стягнення.

Відповідний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року (справа №6-1851цс15)

Позивачем також не доведено, що в нього виникли труднощі з реєстрацію права власності на підставі вищезазначеного договору та, що ним взагалі здійснювались спроби зареєструвати це право.

В цьому аспекті також необхідно відзначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа №6-78цс14).

Відповідачем по справі ОСОБА_5 було подано до суду першої інстанції письмову заяву, в якій вона просила справу розглядати без її участі, проти позовних вимог не заперечувала. (а.с. 76)

З огляду на викладене, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_5 взагалі порушуються, не визнаються або оспорюються права ОСОБА_3 у правовідносинах, що випливають з укладеного між ними договору іпотеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_9