Номер провадження: 22-ц/785/6659/17
Номер справи місцевого суду: 501/4939/15-ц
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору, витребування майна та визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 нарішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просила поновити строк звернення до суду, визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2010 року, реєстровий №5013, реєстраційний №31142873, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваним, визнати вказаний договір договором довічного утримання, розірвати договір довічного утримання, укладений 10.08.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Слаєвою Р.К., 21.03.2011 року, зареєстрований в реєстрі за №643, реєстраційний №31142873, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

Позов обґрунтовано тим, що в 2000 році позивач придбала спірну квартиру, в якій проживає по теперішній час, вона є інвалідом першої групи та особою похилого віку, у зв'язку із чим в 2010 році між нею та її онуком ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

При укладенні договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було досягнуто домовленості про довічний догляд за позивачкою з боку онука, тобто фактично укладався договір довічного утримання.

ОСОБА_4 перестав здійснювати догляд за нею, а зазначену вище квартиру подарував ОСОБА_5, яка теж обіцяла позивачу, що буде здійснювати за нею догляд, відтак на підставі договору дарування від 01 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. і зареєстрованого у реєстрі за №643, ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено строк позивачу на звернення до суду.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, від 10.08.2010 року, реєстровий №5013, реєстраційний №31142873, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваним.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, від 10.08.2010 року, реєстровий №5013, реєстраційний №31142873, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договором довічного утримання.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 10.08.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Слаєвою Р.К., 21.03.2011 року, зареєстрований в реєстрі за №643, реєстраційний №31142873.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (номер витягу 29430087, від 25.03.2011 року, реєстраційний номер 31142873).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_5 через представника ОСОБА_6

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 10.08.2010року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за яким ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру. Вартість квартири визначено в сумі 92 309,00 грн., які ОСОБА_3 одержала повністю до підписання договору купівлі-продажу квартири (а.с.6).

Як вбачається з договору дарування, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 спірну квартиру, в свою чергу ОСОБА_5 виготовила технічний паспорт на спірну квартиру та зареєструвала право власності (а.с.8-12).

Згідно довідки про склад сім'ї від 16.11.2013 року, довідки до акту МСЕК Серії 2-18ОД, ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі, є інвалідом першої групи, потребує стороннього догляду, сплачує квартирну плату та комунальні послуги (а.с.13-15, 48-52, 200).

З квитанцій про сплату квартирної плати та комунальних платежів, наданих ОСОБА_5, вбачається, що сплата платежів останньою здійснюється за період з січня 2017 року, разом із тим з довідок, виданих Чогодарівською сільською радою, вбачається, що відповідач ОСОБА_5 проживає в селі Качулове Ширяївського району Одеської області (а.с.197-208).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо поновлення строку ОСОБА_3 на звернення до суду, оскільки позивач є інвалідом першої групи, потребує стороннього догляду, та в порядку ч.1, 4 ст.55 Конституції України має право захищати свої права у спосіб, визначений ст.6, 13 Європейської конвенції 1950 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

На підставі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 гроші за квартиру не отримувала, що не заперечується відповідачем ОСОБА_4, крім того, позивач квартиру відповідачу ОСОБА_4 не передавала, на теперішній час зареєстрована та проживає у ньому, іншого житлового приміщення не має, сплачує комунальні послуги та квартирну плату за спірну квартиру.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 755 ЦК України передбачено два випадки, за умови яких договір довічного утримання (догляду) може припинений, а саме: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

З урахуванням встановленого, суд дійшов до правильного висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2010 року, реєстровий №5013, реєстраційний №31142873, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є удаваним, та за своєю правовою природою є договором довічного утримання, якій підлягає розірванню у зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 обов'язків по утриманню позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 почала сплачувати квартирну плату та комунальні послуги з січня 2017 року, тобто після повернення цивільної справи до суду першої інстанції після її перегляду в касаційному порядку (а.с.197-208).

Оскільки в порушення ст. 317, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України відбулось наступне відчуження квартири на підставі договору дарування ОСОБА_5, підлягає визнанню недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Слаєвою Р.К., 21.03.2011 року, зареєстрований в реєстрі за №643, реєстраційний №31142873, оскільки позивач має речове право на квартиру.

На підставі ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (редакція на час виникнення правовідносин) записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

У зв'язку із визнанням судом договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнанням зазначеного договору договором довічного утримання, суд в порядку ст. 216 ЦК України ст. 392 ЦК України із застосуванням реституції поновив позивача в його первісних правах власника шляхом повернення квартири в попередній стан та визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець