РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

22.12.2017 року Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Гулієвої М.І.

при секретарі Жовнір Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ "Львівські автобусні заводи" про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час затримки у виплаті середнього заробітку,-

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на її користь 5272,66 грн. заборгованості по заробітній платі та 89527,55 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2013 року по 17 серпня 2017 року, а всього - 89527,55 (вісімдесят девять пятсот двадцять сім) грн. 46 коп.

У судове засідання позивачка не з'явилась, надіслала клопотання про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, зясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.11.2003 року позивачка була прийнята на посаду бухгалтера-ревізора другої категорії бюро ревізій відділу економічної безпеки служби безпеки у ЗАТ «Львівський автобусний завод», яке згодом було переіменовано на ЗАТ «Завод комунального транспорту». 28.12.2005 р. позивачка була переведена на посаду бухгалтера-ревізора першої категорії бюро ревізій відділу економічної безпеки цієї служби. 07.02.2006 р. була переведена на посаду провідного бухгалтера-ревізора відділу економічної безпеки; 01.12.2006 р. переведена на посаду начальника бюро ревізій цієї служби; 31.03.2007 р. звільнена за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України; в подальшому позивачка неодноразово працювала на різних посадах. 01.04.2011 року позивачка була переведена на Відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду головного фахівця з фінансово-економічної безпеки служби безпеки та 21.01.2013 року була звільнена згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності працівників. З часу прийняття та до дня звільнення я перебувала із відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується трудовою книжкою.

Судом встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 не виплачено заборгованість по заробітній платі за листопад 2012 р. у розмірі 1910,48 грн., за грудень 2012 року у розмірі 1236,80 грн., за січень 2013 р. у розмірі 2125,38 грн.

Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак,відповідач в судове засідання не зявився, не подав заперечень на позов та доказів на його спростування.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

У частині першій статті 1 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно- правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата.

Згідно з ст. 2 Закону України Про оплату праці основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до довідки Галицького обєднаного управління пенсійного фонду м. Львова форми № ОК-5 середньомісячна зарплата за 2 останні місяці роботи, що передували звільненню за грудень 2012 року 1236,8 грн. та січень 2013 року 2125,38 грн. ( (1236,8 грн. + 2125,38 грн.) : (22+21 робочі дні) ) становить 78,19 грн. Виходячи із наданого розрахунку компенсація середнього заробітку за період затримки розрахунку з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» за період з 21 січня 2013 року по день звернення до суду із позовом становить 89527,55 грн. (78,19 грн. х 1145 робочі дні) згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100 , в сумі 74,96 грн. х 1050 робочі дні.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України.

За наведених обставин, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню та до стягнення підлягає 5272,66 грн. - заборгованості по заробітній платі та 89527,55 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до заявлених позовних вимог, а всього - 89527,55 (вісімдесят девять пятсот двадцять сім) грн. 46 коп.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1600 гривень.

Керуючись ст.12,13,80,89,258,259, 263-265,268,280- 282 ЦПК України ,суд,-

в и р і ш и в :

позов задоволити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи»(м.Київ,вул.Лепсе,6) на користь ОСОБА_1 5272,66 грн. заборгованості по заробітній платі та 89527,55 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2013 року по 17 серпня 2017 року, а всього - 89527,55 (вісімдесят девять пятсот двадцять сім) грн. 46 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи»1600 грн. судового збору в дохід держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя М.І. Гулієва