Справа 206/5588/17
Провадження 2/206/1389/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" грудня 2017 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Соловйовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

19 жовтня 2017 року представник позивача звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що позивачу на праві власності належить будинок № 9 по вулиці Олексіївській в м. Дніпрі. 11.09.2009 позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, який було розірвано рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2015. Після реєстрації шлюбу, відповідач за згодою позивача, 17.09.2012 зареєструвався за вказаною адресою, однак з жовтня 2015 року за вищезазначеною адресою не проживає, до будинку не зявляється, не сплачує плату за користування будинком та комунальні послуги, особистих речей у будинку не має. Позивач вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки без поважних причини був відсутній в ньому понад один рік, а тому з підстав ст. 405 ЦК України, просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком № 9 по вулиці Олексіївській в м. Дніпрі і зняти його з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та наголошувала на тому, що відповідач більше року не проживає за вказаною адресою, а необхідність зняття його з реєстраційного обліку повязує із бажанням зменшити сплату витрат за комунальні послуги.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що дійсно з жовтня 2015 року він не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. За зазначеною адресою не проживає через нестерпні умови для проживання, які створила його колишня дружина. Позивач поставила йому умови, щоб він працевлаштовувався, а коли через травму ноги він не зміг цього зробити, вона почала постійно шукати поводи, щоб спровокувати конфліктну ситуації в сімї та викликати поліцію, таким чином вимусити його виїхати з цього будинку. Останнім часом вона постійно казала йому, щоб він виписався та виїхав з цієї адреси, інакше не зможе бачитись із спільною їх дитиною.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 09.06.2011 ОСОБА_1 належить право власності на домоволодіння № 9 по вулиці Олексіївській в м. Дніпрі (а.с. 13).

11 вересня 2009 року сторони зареєстрували шлюб в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 10).

Згідно рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 12).

17 вересня 2012 року відповідач, за згодою позивача, зареєстрував своє місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, як член її сімї (а.с. 14).

Як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, позивач посилається на ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи зі змісту вказаної норми права, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, до якого вона вселились як член сім'ї, повинен довести, що протягом як мінімум одного року колишній член сім'ї без поважних причин не проживає в житловому приміщенні.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В судовому засіданні встановлено, що згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.08.2017 відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає за спірною адресою з жовтня 2015 року, що відповідачем в судовому засіданні і не заперечувалось.

Однак, досліджуючи причину не проживання відповідача за вказаною адресою після розірвання шлюбу, суд переконався у тому, що між сторонами фактично склалися неприязні стосунки, внаслідок чого позивачка створила нестерпні умови для проживання відповідача у своєму будинку, наголошуючи на тому, щоб останній виїхав та виписався з будинку, інакше буде обмежений у спілкуванні з дитиною, що для відповідача було не припустимо та вимусило його переїхати жити до своїх знайомих, щоб не втратити такого батьківського спілкування з їх спільною донькою.

В судовому засіданні представник позивача, яка є матірю останньої, підтвердила факт того, що позивачка (дружина відповідача) на теперішній час проживає в Китаї та дійсно наполягала на тому, щоб відповідач виїхав з будинку та знявся з реєстрації, оскільки він не працевлаштувався, родині не міг не чим допомогти, а тому з цього приводу між ними були суперечки, а сплачувати зайві витрати на комунальні послуги, бажання не було.

В силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Право на повагу до житла гарантує і стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб, з огляду на те, що представник позивача не навела переконливих доказів про відсутність відповідача за місцем проживання без поважних причин, з урахуванням того, що його проживанню у будинку перешкоджали неприязні стосунки з колишньою дружиною, яка зараз сама проживає у країні Китай, а також створені нею нестерпні умови для проживання відповідача.

Сам по собі факт припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не є самостійною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, визначених ст.. 405 ЦК України.

Разом з тим, належних доказів в розумінні ст. 57, 58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідача у спірному будинку без поважних причин понад один рік (ст. 405 ЦК України), позивач не надав, в той час як відповідно до положень ст. 60 ЦПК України саме сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позовні вимоги, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, в якому він без поважних причин не проживає, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснював позивачу права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак позивач наполягав на задоволенні позовних вимог саме з цих підстав і саме у такий спосіб, тобто розпорядився своїми правами на власний розсуд.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у заявлений позивачами спосіб.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 18, 57 61, 88, 208 - 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя : Р.О.Кушнірчук