АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЗГОДА-96» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у справі за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЗГОДА-96» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСББ «ЗГОДА-96» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в якому, з уточненням, просили стягнути з відповідача 8 318,36 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що позивач на підставі ЗУ «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» надає відповідачу послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, опаленню, постачання холодної та гарячої води та водовідведення. Відповідач частково сплачував за житлово- комунальні послуги та станом на вересень 2016 року, після часткової сплати боргу сума його основної заборгованості становить 2778,38 грн, з урахуванням 3% річних у розмірі 533,04 грн., інфляційного збільшення боргу в розмірі 5006,94 грн., а всього становить 8318,36 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції не правильно вирішив справу, оскільки, взяв до уваги твердження відповідача, які ґрунтуються виключно на припущеннях.

Також, на думку позивача, невірним є посилання суду на сплив строку позовної давності, оскільки відповідач здійснював частково оплату комунальних послуг, тим самим фактично визнавав своїх зобов'язання, а тому перебіг строку позовної давності, на думку апелянта, переривався.

Справа № 753/12745/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3371/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шклянка М.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Представник позивача - ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач відповідно до свідоцтва про право власності від 04.06.1997 року є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають крім відповідача ще дві особи: його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7

Позивач є балансоутримувачем будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та є постачальником комунальних послуг. Відповідно до чого надає власникам квартир послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, опаленню водопостачанню. Правління ОСББ «ЗГОДА-96» самостійно здійснює функції управителя, воно за договором з постачальниками комунальних послуг є колективним замовником (абонентом) таких послуг. Тому ОСББ несе повну відповідальність за своєчасну сплату вартості фактично спожитих комунальних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що посилання позивача на наявність боргу відповідача за житлово-комунальні послуги є недоведеним, оскільки розрахунки складені позивачем не відповідають встановленим нормам та отримані на підставі припущень, наявність боргу та подальшого нарахування за водопостачання за загальними тарифами є необґрунтованою.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, правильно розглянув справу на основі наданих сторонами доказів та ухвалив законне та обґрунтоване рішення

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не правильно вирішив справу, взявши до уваги припущення відповідача, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить саме на сторонах спору.

Апелянтом не надано належних доказів та обґрунтувань щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Звертаючись до суд з позовом, саме позивач повинен надати суду належні обґрунтування та докази на підтвердження кожної із своїх вимог.

Проте, представником позивача не було доведено обґрунтованості своїх вимог.

Позивачем було надано суду розрахунок заборгованості, проте суд першої інстанції правильно не взяв його до уваги як належний та обґрунтований доказ, оскільки в ньому міститься багато суперечностей.

Так, з розрахунку вбачається, що відлік заборгованості починається з березня 2013 року, проте вже станом на вказаний час позивач вказав заборгованість відповідачу у розмірі 4 101,09 грн. Всі подальші розрахунки проведено позивачем з урахування цієї суми, проте а ні в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду представник позивача не зміг підтвердити дану суму заборгованості жодним доказом.

Тобто, на самому початку розрахунку заборгованості мітиться недоведена сума, яка враховується і в подальшому розрахунку, що робить його неправильним в цілому.

Також, суперечність розрахунку є і в тому, що позивач нараховував відповідачу борг за послуги постачання водозабезпечення виходячи з норм споживання на кількість зареєстрованих осіб.

Суд першої інстанції правильно послався на ту обставину, що засоби обліку були встановлені відповідачем у квартирі. На підтвердження наявності засобів обліку холодного та гарячого водопостачання - лічильників відповідачем був наданий Акт обстеження лічильників холодного та гарячого водопостачання від 28.04.2015 року (а.с.68).

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, п.9 у квартирі роботи з установлення засобів обліку води проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік.

П.10 Правил встановлено, що справляння плати за нормативами споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускаються за винятком, випадків, передбачених п.16 Правил, а саме у разі виникнення сумнівів щодо правильності їх показань.

Тобто, наданий суду розрахунок заборгованості містить такі помилки та суперечності, які унеможливлюють взяти його до уваги та не дають змоги судам розрахувати заборгованість самостійно, оскільки відсутні підтверджені вихідні дані.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

На виконання вказаної норми права, колегією пропонувалося представнику позивача надати до суду розрахунок заборгованості без урахування зазначеної суми, або надати докази щодо неї, проте представник позивача, посилаючись на зміну керівництва ОСББ та втрату у зв'язку із цим документації, повідомив колегію суддів про неможливість надання доказів та підтвердження вказаних сум заборгованості.

Проте, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому колегія суддів не може взяти до уваги посилання позивача про заборгованість відповідача без належних на те доказів.

Колегія суддів бере до уваги посилання апелянта на ту обставину, що споживач послуг не має права не оплачувати отримані послуги за відсутності договору між сторонами.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно п.3 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Тобто, законодавцем покладено обов'язок по укладанню договору на надання житлово-комунальних послуг, як на споживача, так і на виконавця.

Враховуючи викладене, відсутність договору не звільняє споживача від оплати за надані проте не оплачені житлово-комунальні послуги.

Втім, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач надав суду підтвердження оплати послуг, а та обставина, що вказана оплата є недостатньою позивачем доведено не було.

Безпідставними є і доводи апелянта на те, що саме відповідач винен в не укладенні договору про надання житлово-комунальних послуг.

Так, відповідно до п.3 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець, зокрема, зобов'язаний, підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг.

Проте, апелянтом не було надано доказів того, що такий договір був ним підготовлений, зокрема, не було надано даних, що типовий договір укладався з іншими мешканцями будинку.

Доводи апелянта про те, що строк позовної давності до вимог, які виходять за межі трирічного строку, не може застосовуватися, оскільки відповідач здійснював частково оплату комунальних послуг, тим самим фактично визнавав своїх зобов'язання, а тому перебіг строку позовної давності переривався є безпідставними, оскільки факт щомісячної оплати споживачем коштів за надані послуги за поточний місяць не є обставиною, що вказує на його визнання боргу за минулі періоди.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, вірно розглянув справу, зважаючи на надані сторонами докази та законно відмовив у задоволенні позову, у зв'язку із його недоведеністю.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЗГОДА-96» відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді