Справа № 463/4385/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/4454/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2017 року у справі за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство № 504 про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2, ОСОБА_4 в користь Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується із рішенням, оскільки воно суперечить нормам матеріального та процесуального права, є незаконним та необгрунтованим, а відтак повинно бути скасоване. Вважає, що районний суд, будучи зобов'язаним, виходячи із обставин справи, встановити причини невиконання попереднього рішення про виселення, невірно оцінив наявність такого судового рішення та його вплив на прийняття рішення вже у новому судовому провадженні, а тому на підставі ч.1 п.2 ст. 205 ЦПК України, суд мав би закрити провадження у справі, оскільки є повний збіг про підстави, предмет спору та сторони. Єдиною новою обставиною є наявність ще однієї сторони - сина ОСОБА_4 Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Оскільки в судове засідання не з"явились особи, які беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України слід проводити без участі останніх та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини справи.

Квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Львівської міської ради. Вказаний факт стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки №1615 від 23.07.2015 року (а.с.8), з якої також вбачається, що на час звернення до суду із позовом вказаній квартирі нікого зареєстровано не було.

Згідно з матеріалами справи 2-928/03, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2003 року скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.04.2003 року, відмовлено в позові ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою, задоволено позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та виселено ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Рішення оскаржувалось, проте ухвалою Верховного Суду України від 05.09.2003 року в задоволенні касаційної скарги відмовлено.

Таким чином, рішення суду про виселення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, в ході розгляду апеляційної скарги, суд дійшов висновку про безпідставності доводів ОСОБА_4 щодо правомірності її проживання у спірній квартирі, у зв'язку із чим останню вирішено виселити.

Окрім цього, ухвалами Личаківського районного суду від 11.09.2003 року та 09.03.2004 року, 20.07.2004 року надавалась відповідачу відстрочка виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2003 року у зв'язку із оскарженням.

Разом з тим, як вбачається із акта комісії ЛКП «№504» від 23.07.2015 року (а.с.7), комісією ЛКП «№504» з виходом на місце за адресою АДРЕСА_1 було встановлено, що у вказану квартиру вселились та фактично проживають ОСОБА_4 та її син ОСОБА_4

Допитані як свідки члени комісії ЛКП «№504», ОСОБА_5, ОСОБА_6 та мешканка будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 підтвердили факт перебування у квартирі відповідачів, зокрема комісією було здійснено вихід за адресою та здійснено вхід у коридор вказаної квартири. Сам акт було підготовлено та підписано приміщенні ЛКП «№504».

Згідно з ст. 58 Житлового кодексу УРСР підставою для вселення у вільне жиле приміщення є ордер. На підставі ордера на жиле приміщення укладається в письмовій формі договір найму житлового приміщення (ст. 61 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі лише на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

В судовому засіданні було встановлено, що ордер відповідачам не видавався, договір найму жилого приміщення укладений не був, спірне приміщення ними використовується самовільно, жодних документів (ордеру, рішення виконавчого комітету міської ради, ін.), які є підставою для використання спірного житлового приміщення не представлено. Відповідачами вказані факти не заперечені, доводи позивача не спростовані.

Згідно з ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як вбачається із попередження ЛКП «№504» (а.с.6 том 1), відповідачі повідомлялись про необхідність звільнення квартири за адресою АДРЕСА_1, відповідачі розписались про отримання вказаного попередження (а.с.5 том 5). Разом з тим, відповідачі квартиру не звільнили, на даний час продовжують фактично проживати в такій.

Судом першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи представників відповідачів про те, що у спірній квартирі відповідач ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає, т.я. мешкає у іншій квартирі у цьому ж будинку, а відповідач ОСОБА_2 користується спірною квартирою на підставах оренди, а тому не можуть бути виселені не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку термін незаконного проживання у спірній квартирі відповідачів не має правового значення, а факт проживання обох відповідачів у спірній кватирі підтверджений доказами, в тому числі свідками.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що відповідачі самовільно зайняли приміщення квартири за адресою АДРЕСА_1, жодних документів, які б надавали право проживати в такій у відповідачів немає, а тому останніх слід виселити без надання іншого житлового приміщення.

Сам лише факт, що судом не встановлено час виконання рішення у справі про виселення ОСОБА_2 не може бути підставоюдляскасування рішення, оскільки відповідач не набула право на проживання у спірній квартирі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд мав би закрити провадження у справі підставі ч.1 п.2 ст. 205 ЦПК України, оскільки є повний збіг про підстави, предмет спору та сторони колегією суддів до уваги не приймаються у зв`язку з наступним.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

При закритті провадження в порядку п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, важливим моментом є те, що у поданій позовній заяві мають бути тотожними сторони, предмет та підстави позову з тією справою, по якій судом приймалося рішення. Так, не вважаються тотожними спори, які співпадають за предметом і підставою, але пред'явлені із зміненим суб'єктивним складом.

З матеріалів справи вбачається, що в даній справі спір існує не між тими самими сторонами, оскільки відповідачем, крім ОСОБА_2, також є її син ОСОБА_4, а відтак відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.