Справа № 177/535/17
Провадження № 2/177/740/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2017 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 23.03.2017 звернулася до суду з позовною заявою та зменшуючи розмір позовних вимог 03.05.2017 просила визнати недійним заповіт складений за життя ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, який посвідчено 02.04.2007 секретарем Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області ОСОБА_6

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначила, що 30.04.2007 помер її батько, ОСОБА_5.

Після його смерті відкрилась спадщина не все належне йому майно, зокрема і на земельну ділянку площею 6,3176 га, розташовану на території Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, яка належала ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ДП № 044318, виданого Криворізькою районною радою 22.08.2003, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернулася до державного нотаріуса Шостої криворізької державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Однак, постановою від 22.12.2016, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку, у звязку з тим, що спадкодавець залишив заповіт на імя ОСОБА_4 та через відсутність документів, що підтверджують право власності на спадкове майно.

Позивач вказувала, що її батько, ОСОБА_5 за життя зловживав спиртними напоями та в день складання і підписання ним заповіту на ОСОБА_4, з якою він співмешкав останні півтора місці свого життя, через тяжкий стан алкогольного сп?яніння не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у звязку з чим просить визнати заповіт недійсним. Позивач також зазначила, що саме за активним сприянням відповідача, ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями, із-за чого і помер у досить молодому віці, 41 рік, що згідно з ст. 1244 ЦК України, не зважаючи на наявність заповіту, позбавляє ОСОБА_4 права на спадкування.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило (а.с.27,36,55).

Представник третьої особи Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області до суду не з'явився. Згідно письмової заяви просили справу розглянути без участі представника, проти позовних вимог заперечували (а.с.24)

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.04.2007 помер ОСОБА_5 (а.с.9), батько позивача, після смерті якого відкрилася спадщина на все належне йому за життя майно.

Згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За приписами ст. 1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкоємство згідно з законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач по справі, в силу ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5, як донька останнього.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Як слідує з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 15.05.2017 (а.с.33), після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа у спадковому реєстрі № 42852119, номер у нотаріуса 310, та 13.02.2009 видані свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМВ 910803, ВМВ 910804, ВМВ 910805, ВМВ 910806, ВМВ 910807, ВМВ 910808 на ім?я ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на 1/6 частину житлового будинку, що за адресою: Дніпропетровськ область, Криворізький район, с. Новий Шлях, вул. Молодіжна, 15; на 1/6 частину земельної ділянки площею 2,710 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та на 1/6 частину майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства «Южне» в с. Веселе Криворізького району Дніпропетровської області. Також, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_4 та про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_8 (а.с.37-39).

Крім того, позивачу, згідно з постановою державного нотаріуса Шостої криворізької державної нотаріальної контори від 22.12.2016 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 6,3176 га, розташовану на території Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, яка належала ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ДП № 044318, виданого Криворізькою районною радою 22.08.2003, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у зв'язку з тим, що спадкодавець залишив заповіт на імя ОСОБА_4, та через відсутність документів, що підтверджують право власності на спадкове майно. (а.с.5).

Як встановлено в судовому засіданні, за життя ОСОБА_5 належала вищевказана земельна ділянка, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ДП № 044318, виданого Криворізькою районною радою 22.08.2003 (а.с.6).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області ОСОБА_6 02.04.2007, зареєстрований в реєстрі № 35 та земельну ділянку площею 6,3176 га заповів ОСОБА_4, яка у передбачений законом строк відповідно до ст. 1270 ЦК України подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за заповітом (а.с.5,32).

Позивач з цим заповітом не погоджується та у своєму позові наголошує, що оскаржуваний нею заповіт вчинений батьком, ОСОБА_5, який через розлад здоровя внаслідок вживання алкогольних напоїв не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, чинної на час укладення спірного правочину, заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними у даному Порядку. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Зазначене також узгоджується з положеннями ст. ст. 1248 та 1253 ЦК України.

З аналізу, як загальних норм ЦК України, які стосуються недійсності правочинів, так і спеціальних норм даного кодексу щодо недійсності заповіту, вбачається, що нікчемний правочин є різновидом недійсного правочину, підстави недійсності нікчемного правочину встановлені нормами ЦК України та іншими законодавчими актами. Визнання нікчемного правочину (заповіту) недійсним в судовому порядку не вимагається.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 44 Закону України «Про нотаріат», в редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими ст. 43 цього Закону, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії.

Так, з положень ст. 202, 1233 ЦК України слідує, що заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 1254 ЦК України, передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Аналізуючи вище викладені обставини та норми діючого законодавства, суд дійшов висновку, що оспорюваний заповіт вчинено в письмовій формі за допомогою технічних засобів, із зазначенням місця та часу його складання, підписаний особисто спадкодавцем, ОСОБА_5, дієздатність якого перевірено, в присутності нотаріуса, при його складанні та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України.

Як слідує з листа Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 31.05.2017 № 02.21/9-446, секретарем вказаної сільської ради дійсно 02.04.2007 посвідчувався заповіт від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_4, яка певний період проживала разом з ОСОБА_5 у цивільному шлюбі за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Новий Шлях, вул. Молодіжна, 15, та здійснювала за ним догляд у період хвороби. Останні місяці свого життя ОСОБА_5 алкогольних напоїв не вживав, на час складання та посвідчення заповіту в дієздатності обмежений не був, у алкогольному, токсичному чи наркотичному стані не перебував (а.с.24).

Згідно з поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9, та ОСОБА_10, ОСОБА_5 за життя вживав алкогольні напої, останній рік свого життя хворів та співмешкав з ОСОБА_4, яка за ним і доглядала в період хвороби, що також підтверджується даними дослідженої у судовому засіданні амбулаторної картки хворого ОСОБА_5 Про стан здоровя ОСОБА_5 на час складання заповіту від 02.07.2007 свідкам нічого невідомо (а.с.56-59).

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Обовязковість вимог ст. 145 ЦПК щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК, вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 58 ЦПК.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 № 4038-XII, судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних обєктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 № 1489-III, визначена презумпція психічного здоровя суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Отже, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Висновок про правозастосування в цьому питанні викладено у постанові ВСУ від 29.02.2012 у справі № 6-9цс12.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього кодексу.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Встановлення обставин щодо стану здоровя ОСОБА_5 на момент підписання ним заповіту від 02.07.2007 на імя ОСОБА_4, а саме, чи міг він усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, потребує спеціальних знань, а отже це повинно бути підтверджено певним засобом доказування висновком судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ухвали суду від 20.11.2017 за клопотанням позивача випробовувалася з КЗ «Веселівська сільська лікарська амбулаторія» картка амбулаторного хворого ОСОБА_5 Натомість, сторонами клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи у вказаній цивільній справі не заявлялися.

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також, яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів, пояснень допитаних у судовому засіданні свідків та досліджених медичних документів, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів тим обставинам, що на момент складання заповіту заповідач, а саме, ОСОБА_5, не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_5 на імя ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 6,3176 га, розташованої на території Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, яка належала ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ДП № 044318 виданого Криворізькою районною радою 22.08.2003, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідченого 02.07.2007 секретарем Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі № 35.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212 215 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.12.2017

Суддя: