Номер провадження: 22-ц/785/7504/17
Номер справи місцевого суду: 522/6023/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.

при секретарі: Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року,-

встановила:

06 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 у якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя, шляхом виділення у власність по ? частини квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, проспект Шевченка, буд. 6, корп..5, кв. 161 та автомобіля Фольцваген Таурек д/н ВН 031 ЕМ.

Посилаючись на те, що в період шлюбу позивачем та відповідачем спільно була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої становить 1 200 000 грн. ( 150 тисяч доларів США) та автомобіль Фольцваген Таурек д/н ВН 031 ЕМ, вартість якого становила 256 000 грн. (32 тисячі доларів США), а також інше рухоме майно, право власності, яке було оформлено на імя ОСОБА_3.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання за позивачем права особистої власності на квартиру№ 161 у будинку № 6 корпус 5 по проспекту Шевченка в м.Одесі,яка в цілому складається з трьох кімнат загальною площею 74,8 кв.м., у тому числі житловою - 50,5 кв.м.. придбану на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 2389; та стягнення витрат по сплаті судового збору у розмірі 7 250 грн.

Рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру № 161 у будинку № 6 корпус 5 по проспекту Шевченка в м.Одесі, яка в цілому складається з трьох кімнат загальною площею 74,8 кв.м., у тому числі житловою - 50,5 кв.м.. придбану на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 2389.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 7 250 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_2, виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність по ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання за ними права власності на частини квартири , у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити у повному обсязі,а також стягнути судовий збір.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи й обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити частково.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що квартира була придбана за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 які він отримав у борг, а відтак на підставі ст. ст. 57, 60 СК України це майно є його особистою власністю і не є спільною сумісною власністю подружжя.

Також ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження того, що автомобіль Фольцваген Таурек д/н ВН 031 ЕМ був придбаний сторонами під час шлюбу і є обєктом спільної власності подружжя.

Однак, погодитись з такими висновками районного суду погодитись не можна, оскільки вони не грунтуються на фактичних обставинах справи, суд неправильно застосував норми матеріального закону.

Судова колегія вважає, що що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та участині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю скасовує і ухвалює в цій частині нове рішення, про задоволення позову ОСОБА_2Г та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Судом встановлено, що позивачка і відповідач перебували у шлюбі з 3 вересня 2004 року по 9 грудня 2014 року. Мають двох дітей: Василя, народження 25 липня 2005 року та Марію народження 27 лютого 2010 року.

За період спільного проживання сторони придбали автомашину « Фольксваґен» Туарек, зареєстрований на імя відповідача та квартиру № 161 у будинку № 6 корпус 5 по проспекту Шевченка у м. Одесі, яка також була зареєстрована на імя відповідача. У частині позову про визнання автомашини спільною сумісною власністю подружжя та її поділу позивачці у позові було відмовлено і в цій частині рішення суду не оскаржується, тому не переглядається згідно до правил ч. 1 ст. 303 ЦПК України, якими встановлено, що під час розгляду справи вапеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилаючись на те, що він придбав квартиру на власні кошти, отримані від батьків у борг, ОСОБА_3, просив визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю.

Задовольняючи зустрічний позов у цій частині позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивачем по зустрічному позову були надані суду боргові розписки, з яких вбачається, що він у серпні 2009 року отримав у борг від своїх батьків гроші на придбання спірної квартири.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейоного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) тавизначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є:

1)Час набуття майна;

2)Кошти, за які це майно було набуте (джерело набуття);

3)Мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно з п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжями про майно необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Ухвалюючи рішення про визнання спірної квартири ОСОБА_3 його особистою приватною власністю, суд першої інстанції залишив поза увагою ті обставини, що спірна квартира придбавалась для поліпшення житлових умов сімї, у якій на момент купівлі квартири мала народитись друга дитина, для спільного проживання, а не в особисту власність відповідача.

У подальшому сімя проживала у спірній квартирі, спільно користувалась нею та утримувала її.

Дружина була зайнята веденням домашнього господарства та доглядом за дітьми, яких в сімї з 27 лютого 2010 року було вже двоє.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що спірна квартира єспільною сумісною власністю подружжя, а тому вважає позовні вимоги ОСОБА_2 такими, що підлягають задоволенню., а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3В слід відмовити.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у загальному розмірі 14469 грн., із яких 6890 грн.- за подання позову, 7579 грн. - за подання апеляційної скарги на рішення суду (а.с.18а, 158).

Керуючись: ст.ст. 88, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307; п. п. 3, 4 ст. 309; 316; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя здовольнити частково.

Виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність по ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання за ними права власності на вказані частини квартири.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру відмовити.

В частині відмови ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 про поділ автомобіля Фольцваген Таурек д/н ВН 031 ЕМ рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 14469 грн.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту його проголошення, але може бути оскаржене протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8