АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №182/3445/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1781/К/17 суддя Рунчева О.В.
Категорія - 27 (І) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Кислиці І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форвард»(далі - ПАТ «Банк Форвард») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 19 листопада 2008 року ОСОБА_2 звернулася до банку із заявою №79649035, яка містить оферту (пропозицію) про укладення кредитного договору на придбання товару, договору застави цього товару та договору про надання та використання платіжної карки. ПАТ «Банк Форвард» пропозицію прийняв та уклав з відповідачем договір про надання та використання кредитної карти №80840572, відкривши поточний рахунок №28472 та випустивши на імя відповідача платіжну карту. Відповідач використовувала кредитні кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку, але не виконала взяті на себе зобовязання по поверненню кредиту, у звязку з чим станом на 30.09.2016 року має заборгованість за кредитним договором в сумі 18 367 грн. 77 коп.

Позивач просив суд: стягнути з відповідача борг за кредитним договором в сумі 18 367 грн. 77 коп.; 3% річних за період прострочення в сумі 42 грн. 15 коп., а також судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форвард» заборгованість за договором про надання та використання платіжної картки № 80840572 в розмірі 18 409,92 грн., з яких: сума заборгованості 18 367,77 грн. та три проценти річних у розмірі 42,15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форвард» судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Так, відповідач зазначає, що заява від 19.11.2008 року не містить інформації про те, що вона є укладенням кредитного договору, та банк не надав позичальнику всю інформацію за кредитним договором, яка передбачена положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Також, зазначає, що матеріали справи не містять жодних підтверджень перерахування або видачі кредитних коштів відповідачеві, а порядок нарахування заборгованості за кредитом, на її думку, є невірним, адже згідно заяви від 19.11.2008 року кредитні кошти було надано у розмірі 794,46 грн.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ПАТ «Банк Форвард» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2, будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, надавши заяву про відкладення розгляду справи, яка не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі, а відповідач ОСОБА_2, звернувшись до суду із апеляційною скаргою на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року, в судове засідання не зявилася, надавши суду заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на неможливість прибути до Апеляційного суду Дніпропетровської області, без зазначення жодних причин, які перешкоджають їй зявитися до суду, в звязку з чим колегія суддів позбавлена можливості вирішити питання про поважність причин неявки відповідача у судове засіданнята вважає за можливе розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 641ЦК України, пропозицію укласти договір ( оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом.

Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

Відповідно до ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.08.2008 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до ПАТ «Банк Форвард» із Заявою № 79649035, яка містила три оферти: про укладення кредитного договору на придбання товару (п.1. - оферта 1), договору застави цього товару (п.2. - оферта 2) та договору про надання та використання платіжної картки (п.З. - оферта 3).

08.07.2009року ПАТ «Банк Форвард» акцептував (прийняв пропозицію (оферту), викладену в заяві відповідачки, та між ними був укладений кредитний договір.

ОСОБА_2 своїм підписом у заяві підтвердила свою згоду на те, що вказана заява разом з умовами по кредиту складає між нею та банком договір, складовою та невід'ємною частиною якого є також Графік платежів (5-6).

Кредит наданий на наступних умовах: сума кредиту 794,46 грн., розмір кредитної лінії 10 000,00 грн., строк кредиту 181 день, з 20.11.2008 рок по 20.05.2009 року; розмір процентів ставки за кредитом 45,00% річних; розмір щомісячної комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування 15,89 грн.; комісія за надання кредиту 14,72 грн.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором станом на 30.09.2016 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 367 грн. 77 коп., яка складається з: 16728,64 грн. заборгованість за кредитом; 1 289,13 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 350,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом (а.с. 18-76).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконувала належним чином узяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість у загальній сумі 18 367 грн. 77 коп., яка підлягає стягненню на користь банку, а також три відсотка річних розмірі 42,15 грн. за прострочення виконання зобовязань.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забовязаний сплатити суму боргу за весь час прострочення.

У ст. 536 ЦК України зазначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 8.7 Умов по карткам, Банк має право стягувати з Клієнта проценти за користування Кредитом, плати, комісійні винагороди, а також інші платежі, передбачені Договором про картку (у тому числі Умовами по карткам та/або Тарифами).

Відповідно до п. 4.1 Умов по карткам заборгованість Клієнта перед Банком за цим договором виникає в результаті: надання Банком Клієнту кредиту; нарахування Банком процентів, що належать до сплати Клієнтом за користування кредитом; нарахування Банком плат і комісійних винагород, що належать до сплати Клієнтом; виникнення інших грошових зобовязань Клієнта перед Банком, визначених Договором про картку (у тому числі Тарифами та/або Умовами по карткам).

Відповідно до п. 8.15 Умов по карткам, Банк має право на власний розсуд визначити момент витребування Кредиту та у будь-який момент часу вимагати погашення заборгованості в повному обсязі шляхом формування й направлення Клієнту ОСОБА_3 Рахунку-виписки документу, що містить вимогу Банку до Клієнта про повне погашення Клієнтом всієї заборгованості за Договором про картку (п. 1.14 Умов по карткам).

01 серпня 2015 року Банк направив відповідачу ОСОБА_3 Рахунок-виписку із вимогою погасити заборгованість по кредитному договору у розмірі 18 367,77 грн. (а. с. 76-78).

Згідно п. 4.17 Умов по карткам, погашення заборгованості повинне бути здійснене Клієнтом у строк не пізніше 30 календарних днів від дня виставлення ОСОБА_3 Рахунку-виписки (тобто формування і направлення Клієнту). Проте, в порушення цих умов Договору про картку, відповідачем не погашена зазначена кредитна заборгованість перед Банком, що підтверджується випискою по Рахунку відповідача (а. с. 18-75), а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог.

Розрахунок заборгованості за кредитом відповідачкою не спростований та сумнівів у колегії суддів не викликає.

Посилання відповідачки на те, що між нею та банком укладено кредитний договір лише на отримання кредитних коштів у розмірі 794,46 грн., спростовуються наявними у справі доказами, зокрема завою від 19.08.2008 року, яка підписана особисто нею та містить пропозицію на оформлення кредитної лінії у розмірі 10 000,00 грн. по кредитному договору №79649035.

Підписом у заяві відповідач ОСОБА_2 засвідчила, що погоджується з Умовами надання та обслуговування кредитів, та, згідно виписки з особового рахунку, остання користувалася кредитною лінією (а.с. 18-75).

Не може погодитись колегія суддів з доводами апеляційної скарги відповідача щодо порушення ПАТ «Банк Форвард» вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладення кредитного договору.

Так, за змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; розмір та порядок сплати комісійної винагороди; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору.

При цьому, згідно п. 6 заяви, відповідач з усіма фінансовими умовами кредитного договору ознайомлена, повністю згодна з ними, їх зміст розуміє та зобов'язується неухильно дотримуватись їх положення.

Отже, оскільки сторони досягли згоди щодо умов кредитування, про що засвідчили підписами, жодних змін в них не вносили, вказаний договір є укладеним, що не суперечить положенням ст.ст. 638, 639, 641, 642 ЦК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: