н/п 2/490/2388/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Мамаєвої О.В.

із секретарем Баришніковою І.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ "Укртелеком" ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ПАТ "Укртелеком", виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку набувальної давності, третя особа Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року позивачі звернулись до Центрального районного суду м.Миколаєва із позовом до ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_7 комітету Миколаївської міської ради в якому просили суд визнати свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення видане ОСОБА_7 комітетом Миколаївської міської ради від 25.03.2002 року на імя ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10 та його дублікату від 18.09.2002 року недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за адресою: м.Миколаїв, вул. 2 Воєнна, 28 за ПАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10, проведену 20.07.2015 року та визнати за позивачами по 1/3 частці у праві спільної часткової власності на квартиру № 2, яка розтошована за адресою: м.Миколаїв, вул. 2 Воєнна 28, в порядку набувальної давності.

В обґрунтування своїх вимог позивачі вказали, що в січні 1975 року ОСОБА_8 та його сімї було надано службове житло від структурного підрозділу Українського державного підприємства міжнародного та міжміського звязку і телебачення «Укртек» за адресою: АДРЕСА_1. З 19.02.1975 року у вказаній квартирі зареєстровані та постійно проживають позивачі та ОСОБА_8, у 1983 році останній виписався із вказаної квартири та переїхав на постійне проживання на територію Російської Федерації, в свою чергу позивачі продовжували проживати у службовому житловому приміщені.

21 березня 2002 року рішенням ОСОБА_7 комітету Миколаївської міської ради № 198 «Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна за юридичними особами» вирішено оформити право власності на цілісній майновий комплекс, що розташований по вул. 2 Воєнна, 28 , за ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10. 25 березня 2002 року ОСОБА_7 комітетом Миколаївської міської ради видано ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10 свідоцтво про право власності на нежитлової приміщення, на підставі вищевказаного рішення. 20 липня 2015 року ПАТ «Укртелеком» було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення. 25 листопада 2015 року ПАТ «Укртелеком» звернулося до позивачів із вимогою про звільнення житлового приміщення.

Однак, позивачі були впевнені, що отримали квартиру у володіння на законних підставах для постійного проживання, оскільки у домовій книзі було зазначено про їх постійну прописку. Виходячи з викладеного позивачі вказують, що в даному випадку єдиним способом захисту є визнання за ними права власності на вищевказану квартиру за набувальною давністю, в порядку ст.344 ЦК України.

Також позивачі просять суд визнати свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м.Миколаїв вул.2 Воєнна, 28, видане 25.03.2002 року на підставі рішення №198 від 21.03.2002 року на ім'я ВАТ "Укртелеком" в оперативному управлінні Центру первинної мережі №10 та його дублікат від 18.09.2002 року - недійсним, оскільки вказане свідоцтво суперечить рішенню, на підставі якого його видано; та як наслідок визнання недійсним свідоцтва про право власності, - скасувати державну реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення.

В судовому засіданні 17 серпня 2016 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей адміністрації Центрального району в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_9 позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Укртелеком» проти задоволення позову заперечував, вказав, що право власності відповідача на нежитлові приміщення за адресою: м.Миколаїв, вул. 2 Воєнна 28, підтверджується належним правовстановлюючим документом та державною реєстрацією права власності на нерухоме майно. Свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення за вищевказаною адресою, яке видано 25.03.2002 року ОСОБА_7 комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення № 198 від 21.03.2002 року «Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна за юридичними особами» повністю відповідає вимогам законодавства, яке діяло на дату його видачі. Стосовно вимоги позивачів про визнання за ними права власності на вищевказану квартиру за набувальною давністю, то представник відповідача зазначив, що у позивачів відсутні будь-які докази правомірності їх вселення в спірне житлове приміщення, тому вказана вимога також не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_7 комітету Миколаївської міської ради в судове засідання не зявився надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд прийняти рішення на підставі матеріалів у справі.

Представник третьої особи в судове засідання не зявилась надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд прийняти рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини.

Суд, вислухавши сторони, оглянувши письмові докази по справі, інвентарну справу № 4816 на приміщення яке розташоване за адресою: м.Миколаїв, вул. 2 Воєнна 28, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено наступне.

Як слідує із рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №198 від 21.03.2002 року /а.с. 18/, 18.05.1954 року рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих першому району технічної експлуатації кабельної телефонно-телеграфної лінії №2 (в подальшому кабельна дільниця №16) відведена земельна ділянка по вулиці 2 Воєнній 26 (нова адреса 2 Воєнна, 28) для будівництва житлового будинку. На земельній ділянці побудовані будівлі за літ.А загальною площею 176,5 кв.м., житловою площею 42,5 кв.м., літня кухня літ.Б, гараж літ.З, навіс з підвалом літ.Е, огорожі та споруди.

Кабельна дільниця № 16 є структурним підрозділом технічного вузла міжміських зв'язків і телебачення №10 Українського підприємства міжнародного та міжміського зв'язку і телебачення "Укртек". Відповідно до наказу від 22.06.98 №70 Українське підприємство міжнародного та міжміського зв'язку і телебачення "Укртек" стало філією Дирекції первинної мережі Українського державного підприємства електрозв'язку "Укртелеком", до складу якої входить центр первинної мережі №10 м.Кіровограда (колишня назва ТВМЗ №10).

Згідно до наказу № 155 Державного комітету звязку та інформатизацій України від 17.12.1999 року на базі Українського державного підприємства електрозв'язку "Укртелеком" створено Відкрите акціонерне товариство «Укртелеком» та затверджено його статут /а.с.135/.

21 березня 2002 року рішенням ОСОБА_7 комітету Миколаївської міської ради № 198 «Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна за юридичними особами» вирішено оформити право власності на цілісній майновий комплекс, що розташований по вул. 2 Воєнна, 28 , за ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10 /а.с.17-18/.

25 березня 2002 року ОСОБА_7 комітетом Миколаївської міської ради видано ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10 свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: м.Миколаїв, вул. 2 Воєнна 28 /а.с.19/, право власності на вказане приміщення зареєстроване Миколаївським МБТІ 18.09.2002 року за реєстровим № 1053 /а.с.19 оборот/.

Згідно технічного паспорту на нежитловий будинок від 11.06.2003 року, який розташований за адресою: м.Миколаїв, вул.2 Воєнна 28, власником вищевказаного майна є ВАТ «Укртелеком» /а.с.130-133/.

Відповідно до витягу із протоколу № 8 загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» від 14.06.2011 року, вирішено змінити найменування «Відкрите акціонерне товариство «Укртелеком» на «Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» /а.с.138/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41005613 від 22.07.2015 року, вбачається, що ПАТ «Укртелеком» є власником нежитлових приміщень по вул.2 Воєнна, 28 в м.Миколаєві /а.с.129/.

Згідно копії паспортів, ОСОБА_4 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19.06.1975 року /а.с. 7/, ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_4) Н.О. зареєстрована за вказаною адресою з 28.07.1998 року /а.с. 6/, а у 2014 році здійснено реєстрацію без згоди власника приміщення неповнолітніх дітей до батьків /а.с. 62-63/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності проживання у вказаному приміщенні. Посилаючись на те, що спірне житло було видано як службове ОСОБА_8 (колишній чоловік ОСОБА_4 та батько ОСОБА_1О.), який у період з 09.01.1975 року по 01.07.1983 року перебував у трудових відносинах із Технічним вузлом міжміських звязків і телебачення № 10 м.Кіровоград, який в свою чергу був структурним підрозділом Українського державного підприємства міжнародного та міжміського звязку і телебачення «Укртек» /а.с.15-16/, будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів суду не надали.

Так, згідно ч.1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Порядок надання службових жилих приміщень передбачений ст.ст. 121, 122 ЖК України, згідно яких службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого виконавчий комітет районної, міської, районної в міст ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для заселення у надане службове жиле приміщення.

Позивачі зазначили, що у них відсутні будь-які документи на підтвердження правомірності заселення у спірне житло.

Представник ВАТ "Укртелеком" оспорює правомірність проживання позивачів у вказаному приміщенні.

Знаходження ОСОБА_8 у період часу з 09.01.1975 року по 01.07.1983 року у трудових відносинах із Технічним вузлом міжміських звязків і телебачення № 10 м.Кіровоград не свідчить про надання йому спірного приміщення для проживання як службового.

Наявність прописки (реєстрації) сама по собі не підтверджує право власності чи володіння майном. Згідно ч.1, 4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином, для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається на таке, в силу положень ч.1 ст.60 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років. Як роз'яснено в пункті 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Однак, зважаючи на вищевикладене, зокрема на те, що у позивачів відсутні будь-які документи на підтвердження правомірності заселення у спірне приміщення, їм було достеменно відомо про відсутність у них підстав для користування та володіння спірним майном, та як наслідок - відсутність підстав для набуття права власності.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування ст.344 ЦК України, за наявних обставин не можна вважати, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном, а також не знали, що вони володіють чужим майном.

Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення видане ОСОБА_7 комітетом Миколаївської міської ради від 25.03.2002 року на імя ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10 та його дублікату від 18.09.2002 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за адресою: м.Миколаїв, вул. 2 Воєнна, 28 за ПАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10, оскільки позивачами не надано жодних доказів на підтвердження порушення своїх прав.

Так, згідно ст. 3 ЦПК України, захисту в судовому порядку підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивачів.

Керуючись ст. ст.3,4,10,11,60,88,209,212,214-215,218 ЦПК України, на підставі ст.ст.16, 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ПАТ "Укртелеком", виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку набувальної давності, - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивачів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя О.В. Мамаєва