Номер провадження: 22-ц/785/2555/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2016 року,

встановила:

29.03.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, уточнивши який просила стягувати з ОСОБА_3 аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 2000,00 грн., але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня предявлення даного позову до суду, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на протязі останніх двох років відповідач не бере участі у вихованні сина та не надає допомоги на його утримання, хоча може таку допомогу надавати, оскільки він працездатний, його стан здоровя дозволяє працювати, інших утриманців у нього немає.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 29.03.2016 року і до досягнення цією дитиною повноліття, тобто до 23.01.2023 року. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення змінити, визначивши розмір аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. щомісячно.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що ОСОБА_2з грудня 2015 року разом з сином ОСОБА_4 проживають окремо від відповідача, винаймаючи житло, що повязано з неможливістю спільного проживання, оскільки вона проживає разом з сином у своїй квартирі і ніякого житла не наймає, а навпаки створює апелянту перешкоди у проживанні у цій квартирі, що змушує його проживати, знімаючи квартиру, у своїх друзів та родичів. Крім того зазначає, що він ніколи не працював будівельником, ніколи не займався ремонтом квартир та ніколи не отримував дохід 10000,00 грн. на місяць, так як він за освітою і за фахом бухгалтер в сільськогосподарській сфері, на даний момент безробітний та знаходиться на обліку в бюро по працевлаштуванню і не є підприємцем. ОСОБА_3 стверджує, що добровільно матеріально забезпечує свого сина за допомогою своїх родичів, купляє йому одяг, шкільні приналежності, велосипед та інші предмети побуту та готовий сплачувати йому аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно, у звязку з своїм матеріальним станом та доказів на підтвердження спроможності його як відповідача сплачувати аліменти саме у вказаному розмірі 2000 грн., позивач суду не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов та присуджуючи розмір стягуваних аліментів суд першої інстанції виходив з тверджень позивача щодо її матеріального стану та доходу відповідача, зазначивши, що відповідач не спростував ці доводи позивача та сторони не надали суду доказів щодо своїх заробітків (доходів), а так само не надали доказів стосовно того чи мають вони інших неповнолітніх дітей та/або непрацездатних утриманців, чи мають вони будь-які фінансові зобовязання та/або чи проводяться з них будь-які стягнення за виконавчими документами.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в період шлюбу 23.01.2005 року у сторін народилася дитина ОСОБА_4, батьком якого є відповідач ОСОБА_3, що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 001090 від 03.02.2005 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2015 року шлюб між сторонами був розірваний, а місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено за місцем проживання його матері ОСОБА_2

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто тягар доказування покладається на сторону, яка заявила обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак ОСОБА_2 доказів на підтвердження спроможності відповідача сплачувати аліменти саме у вказаному розмірі 2000 грн. суду не надала. Крім того, її твердження, викладене у позовній заяві, стосовно ненадання відповідачем на протязі останніх двох років матеріальної допомоги на утримання дитини спростовується позовною заявою про розірвання шлюбу, поданою ОСОБА_2 07.09.2015 року, у якої остання вказала, що ОСОБА_3 на утримання сина матеріальну допомогу надає у добровільному порядку (а.с.27).

Таким чином стягуючи аліменти у розмірі 2000,00 грн., судом першої інстанції було не повно зясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, тому рішення районного суду на підставі п.п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні в частині розміру присуджених до стягнення аліментів.

Встановлюючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також відповідно до п. 17 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідач є працездатною людиною та за станом здоровя спроможний платити аліменти на утримання дитини.

Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Враховуючи, що прожитковий мінімум для неповнолітньої дитини віком від 6 до 18 років відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» складає 1531 грн. та враховуючи рівність обовязків батьків щодо дитини, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у розмірі 1200,00 грн. щомісяця.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2016 року в частині розміру присуджених до стягнення аліментів змінити, визначивши розмір аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 1200,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_5