АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/9850/16-ц Головуючий 1 інстанції Ніколаєнко І.В.
Провадження № 22ц/790/1640/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Бездітко В.М., Довгаль А.П.,

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів комісії та купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів комісії та купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 26 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 4447 за умовами якого комісіонер ОСОБА_5 прийняв на себе зобов`язання щодо продажу квартири АДРЕСА_1 не менш ніж 3 000 000,0 гривень за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу (пункт 1.1, 1.3 договору комісії).

16.07.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 16.07.2010 за реєстровим номером 2406 та реєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.08.2010.

Вона звернулась до суду із даним позовом про визнання вищезазначених договорів недійсними з підстав , передбачених ст. 230 ЦК України.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відносно неї було скоєно злочин ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які були засуджені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/3123/13 к від 25.09.2014 року. Цим вироком було засуджено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за скоєння злочинів, передбачених ст. 190 ч.4 та ст. 355 ч.2 КК України.

Вона була визнана потерпілою від злочинів, скоєних вказаними особами щодо незаконного вибуття з її права власності вищезазначеної квартири.

В зв'язку з цим вважала, що відповідно до ст. 230 ЦК України договори, які укладені в результаті шахрайських дій відносно неї можуть бути визнані недійсними.

В судове засідання з`явився представник позивача, яка повністю підтримала позовні вимоги.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про час та місце проведення судового засідання було сповіщені належним чином. Через канцелярію відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що позивачка неодноразово протягом 2011 року зверталась до суду з позовами про визнання договорів комісії та купівлі-продажу недійсними та долучив до матеріалів судової справи копії всіх відомих йому рішень судів з приводу недійсності укладених правочинів. Також посилався на п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, яка встановлює, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі зв`язку з відмовою позивача або укладання мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той же самий предмет з тих же самих підстав.

Також він подав клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності та заяву про всі відомі на час слухання справи судові рішення між цими ж сторонами з цього ж на його думку приводу.

Представник позивача проти задоволення заявлених клопотань заперечувала. Подала письмові пояснення з цього приводу та клопотання про поновлення пропущеного строку, обґрунтовуючи своє клопотання тим, що саме 18.04.2016 року позивач дізналась про наявність змови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про незаконне заволодіння її квартирою з вироку суду, який саме 18.04.2016 року набрав законної сили. Просила поновити пропущений нею строк позовної давності з поважних підстав. Крім того, пояснила, що в поданому до суду повідомленні відповідача ОСОБА_1 є посилання на ухвалу судді Київського районного суду по справі 2018/2-1323/11, як на таку, що набрала законної сили та якою встановлено факт відсутності рішень судів щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу та комісії з підстав ст. 230 ЦК України. Також суд в цій ухвалі роз`яснив позивачці її право на звернення до суду з відповідним позовом на підставі ст. 230 ЦК України.

В зв'язку з цим просила суд визнати недійсними договір комісії від 26 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером 4447 та договір купівлі-продажу квартири від 16 липня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір комісії, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером 4447. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. 16 липня 2010 року за реєстровим номером 2406 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 серпня 2010 року. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 по 551,21 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, стягнути з позивачки на його користь понесені і документально підтверджені судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що спірні правовідносини неодноразово були предметом судового розгляду, тому суд першої інстанції мав постановити ухвалу про закриття провадження у справі; крім того, при вирішенні кримінальної справи судом не вирішувалося питання про фіктивність чи недійсність будь-яких цивільно-правових договорів, тому ухвала суду апеляційної інстанції від 18 квітня 2016 року, постановлена в порядку кримінального провадження, не може бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки інших підстав для недійсності правочинів позивачкою не заявлено; також ОСОБА_1 зазначає на пропуск позивачем строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, вказує, що оскаржуване рішення порушує його права та законні інтереси, в основу рішення покладено встановлення факту його шахрайських дій з ОСОБА_5, тоді як його не було залучено до участі у справі, він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо позовних вимог, які заявлені з пропуском строку позовної давності та вже були предметом судового розгляду.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірні договір комісії та договір купівлі-продажу квартири є недійсними з моменту укладання цих договорів, оскільки правочини вчинені поза волею позивачки.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до вимог ст..230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що 26.12.2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 4447 за умовами якого комісіонер ОСОБА_5 прийняв на себе зобов`язання щодо продажу квартири АДРЕСА_1, не менш ніж 3 000 000,0 гривень за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу (пункт 1.1, 1.3 договору комісії).

16.07.2010 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 16.07.2010 за реєстровим номером 2406 та реєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.08.2010.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/3123/13 к від 25.09.2014 року було засуджено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за скоєння злочинів, передбачених ст. ст. 190 ч.4 та 355 ч.2 КК України. ОСОБА_4 була визнана потерпілою від злочинів, скоєних вказаними особами щодо незаконного вибуття з її права власності вищезазначеної квартири.

При цьому судом було зазначено, що створивши таким чином шляхом обману і зловживання довірою умови для заволодіння майном потерпілих, ОСОБА_2 і ОСОБА_5 після цього, незалежно від виконання або невиконання потерпілими умов договору позики, реалізували сумісний злочинний намір шляхом оформлення безгрошової і уявної оборудки по купівлі-продажу предмета комісії, в ході якої право власності переходило від потерпілих до ОСОБА_5, членів сім`ї ОСОБА_2, що дозволяло ОСОБА_2 і ОСОБА_5 або самостійно або опосередковано через фіктивних власників розпоряджатися даним майном. ОСОБА_2 для фіктивної участі в уявній оборудки з придбання ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 залучив свого батька ОСОБА_1, який не був обізнаний про його злочинні наміри. В приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Малахової Г. І., виконуючи відведену йому ОСОБА_2 роль, ОСОБА_5, не отримавши прямої згоди ОСОБА_4 на продаж її квартири в таємниці від неї використовуючи право розпорядження квартирою, яке йому надавав фіктивний договір комісії з ОСОБА_4, уклав із ОСОБА_1 фіктивний договір купівлі-продажу, внаслідок чого майно потерпілої вибуло з її власності. Крім того, в порушення умов договору та вимог ст. 1022 ЦК України жодному із комітентів не було передано грошові кошти, одержані від продажу майна та не надано своєчасно для затвердження звіт комісіонера. (а.с.93-136)

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року по справі № 638/3123/13-к вирок було частково змінено відносно ОСОБА_2. Стосовно ОСОБА_5 вирок залишено без змін.

Отже, вироком суду, що набрав чинності, встановлено факт незаконного вибуття з власності ОСОБА_4 її квартири та фіктивного набуття права власності ОСОБА_1 права власності без сплати грошових коштів за квартиру, що їй належить.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України, що і підтверджується вироком суду, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_5, маючи на меті незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_4 навмисно спонукали її укласти договір саме комісії, за яким потім ОСОБА_5 від свого імені як сторона договору комісії і реалізував квартиру ОСОБА_4 ОСОБА_1 без її згоди на таку реалізацію і без передачі їй грошових коштів за квартиру.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії комісіонер діє хоча і в інтересах комітента, однак від свого ім`я.

Отже, ОСОБА_5, як сторона договору комісії і вчинив злочин щодо протиправного вибуття з права власності ОСОБА_4 квартири.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що вказані договір комісії та договір купівлі-продажу квартири є недійсними з моменту укладання цих договорів.

Доводи відповідачів стосовно того, що позивачка пропустила строк позовної давності, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що ОСОБА_4 дізналася з вироку суду про порушення її права саме ОСОБА_5.

Вирок суду набрав чинності 18.04.2016 року.

Виконання правочину так і не почалося, оскільки як пояснила представник позивача до теперішнього часу позивачка мешкає у спірній квартирі.

Відповідно до поданої до суду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.09.2016 року виселення ОСОБА_4 на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2014 р. та ухвали апеляційного суду Харківської області від 01.06.2016 р. до закінчення касаційного провадження зупинено.

Враховуючи вищезазначене, та той факт, що вирок по кримінальній справі був постановлений 18.04.2016 року, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено клопотання представника позивача та поновлено строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочинів як такий, що був пропущений з поважних підстав.

Доводи апелянта ОСОБА_2 стосовно того, що його права порушені оскільки його не було притягнуто до участі у справі колегією суддів не приймаються, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не є стороною оспорюваних договорів.

Також не приймаються доводи апеляційних скарг щодо закриття провадження по справі, оскільки позовні вимоги позивачкою заявлені з посиланням на вимоги ст..230 ЦПК України та після набрання вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/3123/13 к від 25.09.2014 року законної сили.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді