АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №753/19999/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/3915/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимоги ОСОБА_5 посилався на те, що 15 грудня 2008 року його, згідно наказу №418-к від 12 грудня 2008 року було призначено на посаду головного юрисконсульта Відділу правового забезпечення зовнішньоекономічної діяльності Управління договірної роботи Юридичного департаменту.

02 серпня 2016 року його було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення з займаної посади, у зв'язку з скороченням посади, обумовленим ліквідацією Управління договірної роботи Юридичного департаменту, після закінчення 2-го терміну з дня ознайомлення з цим попередженням. Одночасно з цим, йому повідомлено про відсутність роботи, яка відповідала його професії та спеціальності, тому адміністрація не має можливості запропонувати позивачу переведення на іншу посаду.

Наказом по особовому складу №448-к від 30 вересня 2016 року позивача звільнено із займаної посади 03 жовтня 2016 року у зв'язку із скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП.

Проте позивач вважає, що його звільнення, як працівника, за скороченням штатів є незаконним з підстав порушення відповідачем вимог ст.ст. 40, 42, 492 КЗпП, так як відповідачем не було дотримано процедуру звільнення позивача передбачену КЗпП та не було запропоновано іншої посади відповідної професії та спеціалізації, а також будь-якої іншої роботи в компанії, за період часу з моменту попередження про наступне вивільнення до дати звільнення позивача, на які він міг би погодитись, з огляду на те, що він є багатодітним батьком на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, підтримала доводи апеляційної скарги.

Представники відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які діють на підставі довіреностей в інтересах ПАТ «НАК «Нафтогаз України», проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_5 з 15 грудня 2008 року працював на посаді головного юрисконсульта Відділу правового забезпечення зовнішньоекономічної діяльності Управління договірної роботи Юридичного департаменту ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно наказу№418-к від 12 грудня 2008 року, (а.с. 10).

ОСОБА_5 02 серпня.08.2016 року було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення з займаної посади, у зв'язку з скороченням посади, обумовленим ліквідацією Управління договірної роботи Юридичного департаменту, після закінчення двомісячного терміну з дня ознайомлення з цим попередженням. Крім того, у вказаному попередженні, ОСОБА_5 повідомлено про відсутність роботи, яка відповідала його професії та спеціальності, тому адміністрація не має можливості запропонувати позивачу переведення на іншу посаду (а.с.77).

ОСОБА_5 наказом ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» від 30 вересня 2016 року №418-к «По особовому складу» було звільнено з посади головного юрисконсульта Відділу правового забезпечення зовнішньоекономічної діяльності Управління договірної роботи Юридичного департаменту 03 жовтня 2016 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату (а.с.55).

Підставою для видання вищеназваного наказу було фактичне скорочення посади головного юрисконсульта Відділу правового забезпечення зовнішньоекономічної діяльності Управління договірної роботи Юридичного департаменту обумовлене ліквідацією п. 2.1.23 наказу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 29 липня 2016 року №297 «Про затвердження штатного розпису Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Управління договірної роботи Юридичного департаменту (а.с.56-58).

Підставою для видання наказу від 29 липня 2016 року №297 було затвердження 27 липня 2016 року правлінням Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» нової організаційної структури Компанії з чисельністю 630 штатних одиниць (а.с.60).

У зв'язку з чим штатна чисельність працівників відповідача зменшилась на 71 штатну одиницю порівняно з діючою до цього організаційною структурою, затвердженою правлінням Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 16 грудня 2015 року, зокрема штатна чисельність працівників Юридичного департаменту, у якому працював позивач, з 01 серпня 2016 року скоротилась на 13 штатних одиниць.

Керуючись ст.42 КЗпП України Компанія провела порівняння переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. На посадах, що скорочувались в Юридичному департаменті, станом на 31 липня 2016 року працювали 5 працівників, які обіймали однакові з позивачем посади «головний юрисконсульт», та 7 працівників, які обіймали посади керівників та заступників керівників структурних підрозділів, що входили до складу Юридичного департаменту.

За результатами проведеного порівняння відповідач залишив на роботі ОСОБА_8, яка мала найвищий рівень кваліфікації, стаж роботи в Компанії становить більше 17 років. Тоді як, ОСОБА_5 за неналежне виконання своїх функціональних обов'язків неодноразово зменшували розмір місячної премії за виконання виробничих функцій і завдань, що підтверджується відповідними наказами від 18.09.2014 року №304, від 19.11.2014 року №414, від 16.12.2014 року №464, від 27.01.2015 року №22, від 17.04.2015 року №128, від 17.06.2015 року №199, від 16.10.2015 року №348, від 17.11.2015 року №382 (а.с.61-62, 63-64, 65-67, 68-9, 70, 71-72, 73-74, 75-76).

Відповідачем 29 вересня 2016 року було запропоновано позивачу переведення на посаду головного юрисконсульта Відділу роботи з інформаційними запитами Юридичного департаменту за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, що була надана ОСОБА_9 з 24 серпня 2016 року, проте від запропонованої посади ОСОБА_5 відмовився (а.с.78).

На засіданні профкому 30 вересня 2016 року у зв'язку з відсутністю локального акта Компанії, який би визначав умови та розміри виплат при звільненні працівників за угодою сторін, профспілковий комітет надав згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_5 за п.1 ст.40 КЗпП України та одночасно прийняв рішення надати йому за рахунок коштів профкому матеріальну допомогу для соціального пом'якшення становища його сім'ї (а.с.82-83).

Крім того, при звільненні позивача йому було виплачено ще більше трьох середньомісячних заробітків, а саме: вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України та додатково в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно з п.2.1.4 Колективного договору, а також компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 35 календарних днів (а.с.86, 87).

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України ОСОБА_5 в день звільнення було видано трудову книжку, копію наказу про звільнення та з ним було проведено розрахунок (а.с.88).

За таких обставин, відповідач при звільненні ОСОБА_5 дотримався вимог трудового законодавства, встановлених саме для цієї підстави звільнення.

Зокрема, в Компанії дійсно мали місце зміни в організації виробництва та праці, наслідком яких було скорочення штату. Компанія попередила ОСОБА_5 про наступне вивільнення не менш ніж за два місяці до дня звільнення, провела визначення переважного права на залишення на роботі працівників, посади яких було скорочено, та не мала можливості перевести позивача на іншу роботу у зв'язку з його відмовою від переведення на запропоновану посаду та відсутністю інших вакантних посад. Компанія отримала попередню згоду профспілкового органу на розірвання з позивачем трудового договору та в день звільнення видала йому трудову книжку, копію наказу про звільнення та провела з ним розрахунок.

Посилання ОСОБА_5 на наказ Компанії №269 від 18 липня 2016 року, яким у Юридичному департаменті утворювались нові відділи, не може вважатись належним доказом можливості відповідача перевести його на іншу посаду, оскільки вказаний наказ було видано для укомплектування цих відділів працівниками було проведено до затвердження правлінням Компанії нової організаційної структури, що передбачала скорочення чисельності штатних працівників, у тому числі й у Юридичному департаменті.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Посилання ОСОБА_5 на наявність у нього переважного права на залишення на роботі як працівника, який є сімейним - при наявності двох і більше утриманців та особою, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, не може вважатись належним доказом, оскільки згідно з ст.42 КЗпП України зазначені переваги мають враховуватись лише у разі порівняння переважного права на залишення на роботі між особами, які мають рівні умови продуктивності праці і кваліфікації. Позивач не зазначає конкретних осіб, які виконували однакову з ним роботу та на його думку мають однакові з ним умови продуктивності праці і кваліфікації, однак не мають двох переважних прав, визначених частиною другою ст. 42 КЗпП України, та при цьому у зв'язку із скороченням їх посад були переведені на інші посади. Також позивач не надає жодних належних та допустимих доказів того, що його дружина є непрацездатною й не отримує доходів.

Зазначаючи в позовній заяві, що звільнення відбулося з порушенням відповідачем вимог ст.ст. 40, 42, 492 КЗпП України позивач не надає жодного доказу такого порушення.

Твердження позивача про наявність у відповідача у період з дня попередження його про наступне вивільнення (02.08.2016 року) до дня звільнення його з роботи (03.10.2016 року) інших вакантних посад, які мали бути йому запропоновані, є лише його припущенням.

Крім того, суду не надано доказів, що у вказаному періоді відповідач не приймав на роботу інших працівників на будь-які посади в Компанії.

Крім того, відповідно до матеріалів справи, позивача було звільнено з посади головного юрисконсульта Відділу правового забезпечення зовнішньоекономічної діяльності Управління договірної роботи Юридичного департаменту, однак згідно позовних вимог він просить суд поновити його на посаді головного спеціаліста Відділу правового забезпечення зовнішньоекономічної діяльності Управління договірної роботи Юридичного департаменту, що не відповідає вимогам ч.1 ст. 235 КЗпП України, згідно з якою працівник поновлюється на попередній роботі, а не на іншій посаді. Відповідних уточнень до позовних вимог позивачем суду заявлено не було.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що позивачу було запропоновано лише посада на період соціальної відпустки іншого працівника і дану обставину не можна вважати пропозицією іншої роботи, не заслуговують на увагу, оскільки не узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у справі №6-2487 цс15 від 23 березня 2016 року, а саме, відповідно до ч.3 ст.492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, в тому числі і вакантні посади осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною. В даному випадку відповідач діяв в межах закону, запропонувавши позивачу наявні вакантні посади з дня попередження, але позивач не виявив бажання продовжувати працювати у відповідача.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: