АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/2260/17 Головуючий ІІ інстанції Костенко Т.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Довгаль А.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди та стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

14.12.2010 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди нежитлового будинку (приміщення) від 03 травня 2010 р. та стягнення боргу у сумі 4000,00 (чотири тисячі) грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 травня 2010 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди нерухомого майна, за умовами якого відповідач використовує на умовах оренди об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А» та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська. 47 літер «А».

На підставі Договору та у відповідності до оформленого ОСОБА_4 прийому - передачі від 03 травня 2010 р., позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А» та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м.. що знаходяться за адресою: м. Київ вул. Оболонська, 47 літер «А».

Сторони уклали договір оренди нерухомого майна від 03 травня 2010 року за яким відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень в місяць, але, станом на час звернення до суду зобов'язання за договором оренди нежитлового будинку (приміщення) від 03 травня 2010 р. відповідачем не виконані, а приміщення ним використовуються.

У звязку з цим, позивач просив розірвати Договір оренди нежитлового будинку (приміщення) від 03 травня 2010 р., укладений між ним та ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_3 4000,00 грн. на його користь.

В подальшому позивачем були надані зміни та уточнення до позовної заяви про розірвання договору оренди нежитлового будинку (приміщення) від 03 травня 2010 р. та стягнення боргу, відповідно до якої позивач просив визнати право власності ОСОБА_2 на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ. вул. Оболонська. 47, літер «А» та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А», зобов'язати КП міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвати на праві власності об'єкт нерухомого майна за ОСОБА_4

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року вищевказаний позов задоволено. Розірвано Договір оренди нежитлового будинку (приміщення) від 03 травні 2010 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 4000,00 грн. на користь ОСОБА_2

Визнано право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А» та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А» за ОСОБА_2.

Зобов'язано КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвати на праві власності об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А» та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А» за ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 державне мито в сумі 68 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погодившись з таким судовим рішенням прокурор Дзержинського районного суду м. Харкова в інтересах Київської міської державної адміністрації, подав апеляційну скаргу, просив суд скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 серпня 2013 року апеляційну скаргу прокурора Дзержинського районного суду м. Харкова в інтересах Київської міської державної адміністрації - задоволено.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 грудня 2013 року за касаційною скаргою ОСОБА_5, що діяв в інтересах ОСОБА_2, рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 серпня 2013 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2014 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора Дзержинського району м. Харкова в інтересах Київської міської державної адміністрації було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року скасовано, та ухвалене нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, касаційну скаргу ОСОБА_2, в особі його представника ОСОБА_5, відхилено. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року, касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року скасувати та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи,

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, обєктивному і неупередженому розгляду справи.

Апелянт зазначає, що оскаржуваним рішенням порушені її права як власника квартири АДРЕСА_1, оскільки вона є співвласником спірного підвального приміщення у цьому будинку. На підтвердження права власності на квартиру надала копію договору купівлі-продажу від 02 липня 1999 року, укладеного на товарній біржі «Українська біржа Десятинная», посилаючись на те, що вона є співвласником будинку № 47 по вул. Оболонській в м. Києві і на неї розповсюджуються права спільної сумісної власності на спірні підвальні приміщення, що не було враховано судом першої інстанції.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не зявився, повідомлявся про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не сповістив. Судова колегія вважає, що його неявка в судове засідання, у відповідності до ч. 2 ст.305 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_6, представника ОСОБА_2 ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивач відкрито, безперервно понад пятнадцять років добросовісно володіє спірними нежитловими приміщеннями, а відповідач порушує умови договору оренди, не сплачуючи орендної плати.

Однак, із вказаним висновком колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди нерухомого майна (далі-Договір), за умовами якого відповідач використовує на умовах оренди об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 47 літер «А» та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська. 47 літер «А».

На підставі Договору та у відповідності до оформленого ОСОБА_7 прийому - передачі від 03 травня 2010 р., позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування спірне нерухоме майно.

Відповідно до умов Договру, ОСОБА_3 зобов'язався сплачувати орендну плату у розмірі 1000 грн. в місяць, однак використовуючи приміщення, взяті на себе обовязки не виконував, а тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про розірвання Договору та стягнення суми боргу.

В подальшому, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 позов був доповнений вимогою про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що знаходиться по вул. Оболонській. № 47 літ «А» у м. Києві, та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що знаходиться по вул. Оболонській. 47 літ «А» у м. Києві, яка районним судом була задоволена. При цьому суд першої інстанції у достатньому обсязі, з урахуванням положень ст. ст. 30-32, 34 ЦК України, не перевірив зазначених позивачем доводів про те, що він відкрито, безперервно, понад 15 років, добросовісно володіє спірними нежитловими приміщеннями та набув право власності на це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачем не надано будь-яких обєктивних та беззаперечних доказів стосовно статусу спірних приміщень, їх державної реєстрації. До позову надано лише копію договору оренди спірних приміщень від 03 травня 2010 року, укладений між позивачем та відповідачем, акт прийому передачі до цього договору та копію технічного паспорту, (а.с. 8-11, 19-33).

Також, не містять матеріали справи і рішення постійно діючого Третейського суду при товарній біржі „Правопорядок" від 27 лютого 2009 р. по справі № 05/ ПТС-09, стосовно визнання права власності на ці приміщення за ОСОБА_2, на яке посилався суд у своєму рішенні.

Натомість представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 при розгляді справи судом апеляційної інстанції надав для огляду у судовому засіданні оригінали документів, що підтверджують право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2, а саме: договір купівлі-продажу від 02 липня 1999 року, укладений на товарній біржі «Українська біржа Десятинная» та зареєстрований КП «Київське МБТІ», у встановленому законом порядку, який діяв на момент вчинення правочину. Крім того, апелянтом надано акт від 20.02.2013 року, складений та підписаний комісією представників КП «Дирекції з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району», з якого вбачається, що по всьому підвальному приміщенню у буд. № 47 по вул. Оболонскій в м. Києві, проходять інженерні мережі на будинок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

При цьому неподільним майном є неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.

Таким чином, судова колегія вважає, що ОСОБА_1, як законний власник квартири АДРЕСА_1, є співвласником підвального приміщення вказаного багатоквартирного будинку, має право користуватися допоміжними приміщеннями в цьому будинку, а відтак рішенням, що нею оскаржується, порушуються її законні права, які підлягають відновленню у судовому порядку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі № 6-76цс16, за змістом ч. 1 ст. 292 ЦПК України, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Апеляційні доводи в цій частині є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зобов'язавши КП «Київське МБТІ» зареєструвати за ОСОБА_2 на праві власності об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що знаходиться по вул. Оболонській, 47 у м. Києві, літ. «А», та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що знаходиться по вул. Оболонській, 47 у м. Києві, літ. «А», суд першої інстанції зазначені положення цивільно-процесуального закону залишив поза увагою, як і ту обставину, що у цій справі таких позовних вимог не заявлялося, не вбачається таких і в уточненій позовній заяві.

Таким чином, судом вирішені питання про права та обовязки КП «Київське МБТІ», не залученого до участі у справі, що суперечить принципу диспозитивності цивільно-процесуального права.

Однією з основних засад судочинства, закріплених у п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року у справі № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Судова колегія приходить до висновку про незаконність рішення суду першої інстанції, вважає його таким, що не відповідає положенням ст. ст. 213, 214 ЦПК України та суперечить меті судочинства у цивільних справах - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, а також прийнято з порушенням норм матеріального закону.

Зважаючи на положення ЦПК України, відповідно до яких на стадії апеляційного провадження апеляційний суд позбавлений можливості повернути справу до районного суду на новий розгляд, а також вирішувати питання щодо залучення до участі в розгляді справи осіб, які не були залучені судом першої інстанції, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309,313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди та стягнення боргу.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: А.П. Довгаль

ОСОБА_8