Справа № 522/4687/14-ц
Провадження № 2/522/7237/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_2; ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради, згідно якої просив визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № 10, розташований у місті Одесі, Французький бульвар, 43, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4.

Мотивуючи свої вимоги тим, що 14 червня 2001 року померла мати позивача - ОСОБА_4, у результаті чого відкрилася спадщина, до складу якої також входив гараж № 10 по Французькому бульвару, 43 у м. Одесі.

Позивач прийняв спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений об'єкт він не отримав, оскільки в позивача не було оригіналів всіх документів, що підтверджують право власності спадкодавця на вищевказане майно. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи сповіщався належним чином.

Третя особа - ОСОБА_2 у судовому засіданні просив вирішити дану цивільну справу на розсуд суду та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи сповіщався належним чином.

Судом встановлені фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вказана цивільна справа неодноразово розглядалася судом, зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж № 10, розташований в м. Одесі, Французький бульвар, 43, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, померлої 14 червня 2001 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 з позові до Одеської міської ради про визнання права власності в поряду спадкування відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 14 червня 2001 року померла ОСОБА_4 (мати позивача, як убачається з копії свідоцтва про народження серії ЯА № 633350), про що зроблений запис № 5295 від 15 червня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді грошових вкладів з усіма належними відсотками, компенсаційними та індексаційними виплатами, що зберігаються у відділенні Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») в м. Києві № 5393/0494 на рахунку № 8354, у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» в м. Одесі № 5375 на рахунку № 203234 у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» в м. Одесі № 5375/0103 на рахунках № № 057413, 32895-П, 0820, 07900057 та належали померлій на підставі ощадних книжок, виданих вищевказаними банками, частини квартири № 11, що знаходиться за адресою: Французький бульвар, 43 у м. Одесі; гараж № 10, що розташований за адресою: Французький бульвар, 43 у м. Одесі; автомобіль марки ВАЗ 21013, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позивач прийняв спадщину та 16 січня 2002 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 4-87, за реєстровим № 1-158 та № 1-202.

Позивач зазначає, що свідоцтво про право на спадщину за законом на гараж № 10, розташований за адресою: Французький бульвар, 43 у м. Одесі він не отримав, оскільки в нього були відсутні оригінали всіх документів, які підтверджують право власності спадкодавця на вищевказане майно.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням адміністрації і профкому НДІ ім. Ак. ОСОБА_5 від 27 листопада 1992 року № 01/87 зазначене приміщення гаражу було передано ОСОБА_4 у приватну власність та зареєстроване в Комунальному підприємстві «Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 16 березня 1993 року в книзі № 1-г на стор. 4 під реєстровим № 3.

Також, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та НДІ ім. Ак. ОСОБА_5 укладений договір від 02 січня 2006 року № 155/8 про сплату та порядок відшкодування витрат на утримання території, на якій розташований даний гараж.

Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України можуть бути застосовані лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно- правових актів.

Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобовязані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобовязаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстраціюю речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно но цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними в разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 09 вересня 2003 року, який було укладено в простій письмовій формі ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність і оплатив гараж загальною площею 19,2 кв. м., що знаходиться за адресою: Одеська область, місто Одеса, Французький бульвар, 43, гараж № 10.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року по справі №522/4907/16-ц, яке набрало законної сили 02.08.2016 року встановлено, що між ОСОБА_2 як покупцем та позивачем як продавцем виникли цивільні майнові правовідносини, що регулюються правилами глави 3 «Угоди» розділу I, глави 20 «Купівля-продаж» розділу III Цивільного кодексу УРСР від 1963р.

Також встановлено, що 09.09.2003р. ОСОБА_2 добросовісно заволодів спірним гаражем та до теперішнього часу відкрито та безперервно фактично користується ним.

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК УРСР від 1963р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 ЦК УРСР від 1963р.).

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірного гаража від 09.09.2003р.

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 (далі також Дарувальник), який набув право власності на спірний гараж на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2014р. у справі №522/4687/14-ц, подарував спірний гараж ОСОБА_3 (далі також Обдаровуваний).

Частиною першою ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарування майна іншим особам є виключним правом власника майна, яке є предметом договору.

Так, під час укладання та нотаріального посвідчення договору дарування гаража від 16.10.2015р. його сторони виходили з того, що спірний гараж належить дарувальнику ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2014р. у справі №522/4687/14-ц, про що зазначено в п.2 оспорюваного дарування від 16.10.2015р.

Проте, оскільки рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.04.2016р. скасовано вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2014р. у справі № 522/4687/14-ц та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 у позові до Одеської міської ради про визнання права власності на спірний гараж в порядку спадкування відмовлено, то ОСОБА_1 не мав права розпорядження спірним гаражем на правах власника, зокрема, не мав права укладати оспорюваний договір дарування гаража від 16.10.2015 року.

Зокрема, судом береться до уваги та обставина, що оспорюваний договір дарування гаража від 16 жовтня 2015 року укладено Дарувальником ОСОБА_1 та Обдаровуваним ОСОБА_3 (далі також Обдаровуваний) усупереч договору купівлі-продажу спірного гаража від 09.09.2003р., раніше укладеному з ОСОБА_2

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до ст.215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Між тим, у рішенні від 14 липня 2016 року суд дійшов висновку про наявність правового зв'язку між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ОСОБА_3 у справі щодо їх прав на спірний гараж. Суд вважає, що за обставинами даної справи є підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено укладенням оспорюваного договору дарування гаража від 16.10.2015 року.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, який передбачено у п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, є визнання правочину недійсним.

При вирішенні даного спору суд бере до уваги також правила статті 204 ЦК України, згідно з якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, заочним рішенням від 14 липня 2016 року, оспорюваний договір дарування гаража від 16.10.2015р. було визнано недійсним.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до Одеської міської ради просив визнати право власності на спірний гараж.

Оскільки на даний час договір купівлі-продажу від 09 вересня 2003 року, який було укладено в простій письмовій формі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ні ким не оспорювався та не визнавався недійсним, а тому є чинним, у звязку із чим спірний гараж належить на праві власності ОСОБА_2

Між тим, відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. З цієї статті, суд, зокрема, вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За змістом ст. 33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Одеська міська рада є неналежним відповідачем по даній справі.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, а порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Суд не наділений повноваженнями вказувати на те, у який спосіб необхідно захищати порушене право та до кого з осіб необхідно звертатися із позовом.

Недоведеність вимог або ж неможливість захисту порушеного права позивача обраним способом є підставою для відмови в позові.

Таким чином, позивач обрав не вірний спосіб захисту порушеного права, шляхом визнання за ним права власності на гараж № 10, розташований у місті Одесі, Французький бульвар, 43, у порядку спадкування.

Крім того, доцільно зазначити, що ОСОБА_2 є заінтересованою особою в даній справі та унаслідок задоволення позовних вимог ОСОБА_1, його права та законні інтереси будуть порушені.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають істотне значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженнями в судовому засіданні.

Керуючись: ст. ст. 1,3,4,10,11,15,57,60,61,169,208-209,212-215,218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_2; ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. Ю. Бойчук