АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Юрчуку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКП ТРІАДА» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року,

встановила:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» (далі - ПАТ «Банк Січ») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням подальших змін просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 15/13 від 18.03.2013 року (зі змінами та доповненнями) 962 904, 20 доларів США, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на 13.01.2017 р. становить 26 107 413, 19 грн.

У листопаді 2017 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до розгляду позову по суті та набрання законної сили рішенням Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/8786/17 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк Січ» про визнання договору поруки припиненим.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року клопотання задоволено. Зупинено провадження в даній справі до набрання законної сили рішенням Голосіївського районного суду м. Києва за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк Січ» про визнання договору поруки припиненим.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Банк Січ», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року про зупинення провадження у справі як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції неправомірно застосував п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України та безпідставно зупинив провадження у справі, тим самим не звернув уваги на порушення права позивача на розгляд справи протягом розумних строків, встановлених ч. 1 ст. 157 ЦПК України.

Крім цього, між позовом про стягнення боргу та позовом про визнання договору поруки припиненим відсутній тісний матеріально-правовий зв'язок, який би перешкоджав прийняття у даній справі судового рішення.

В судовому засіданні представник ПАТ "Банк Січ" - Клименко О.В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що в цей день вона буде приймати участь при розгляді справи в іншому суді колегія суддів відхилила.

При цьому суд взяв до уваги ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 крім представника ОСОБА_3, уповноважив представляти його інтереси в суді ще трьох осіб відповідно до довіреності від 11.10.2016 р. (а.с.119 т.1). Доказів неможливості явки в судове засідання вказаних представників суду надано не було.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, розгляд даної справи залежить від результатів розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк Січ» про визнання договору поруки припиненим, провадження в якій відкрито ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 травня 2017 року.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

З огляду на правову суть п. 4 ч.1 ст. 201 ЦПК України, необхідність зупинення провадження у справі виникає в тому випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі, тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Тобто, основою підставою зупинення провадження з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України є неможливість подальшого розгляду справи.

Така неможливість полягає в тому, що факти, які матимуть преюдиційне значення, можуть бути встановлені виключно в одній із справ, без прийняття рішення в якій неможливо прийняти рішення в іншій справі.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі за №6-1957 цс16 від 01.02.2017 р., визнаючи наявність підстав, передбачених статтею 201 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 4 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Згідно з частиною першою статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

У справі, яка переглядалась Верховним Судом України, предметом спору було стягнення трьох процентів річних від суми боргу за договором позики, заборгованість за яким стягнуто на підставі судового рішення, та індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання. Підставою для зупинення провадження у справі став факт розгляду судом цивільної справи про визнання недійсним вказаного договору позики.

Проте, суд на порушення вимог п.4 ч.1ст.201 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не проаналізував предмети спорів у справах і не вказав обставини, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі про визнання недійсним договору позики виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими особа обґрунтовувала свої вимоги, та можливість застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 ЦК України. Крім того, зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивача на розумні строки розгляду справи.

Суд першої інстанції правовий висновок Верховного Суду України не врахував, на порушення вимог п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України, зупиняючи провадження у справі про стягнення кредитної заборгованості до вирішення справи про припинення поруки, не проаналізував предмети спорів у цих справах, і не вказав обставин, які б виключали можливість на підставі наявних доказів при розгляді даної справи самостійно встановити наявність або відсутність у позивача суб'єктивного права на пред'явлення вимог до поручителя.

При вирішенні даного питання судом першої інстанції не враховано, що пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.

З урахуванням наведеного постановлена по справі ухвала не може бути залишена в силі та з підстав, передбачених п.4 ч. 1 ст.311 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.303, 304, 307, 311, 313-315 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року скасувати, передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа №754/10432/16-ц

Апеляційне провадження: № 22-ц/796/12654/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.