ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Іваненко Ю.Г., Євграфової Є.П., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Умнової О.В.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності, виключення майна з акта опису й арешту майна та звільнення майна з-під арешту та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про виключення майна з-під арешту.

Свої вимоги обґрунтовуючи тим, що їй належить квартира АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 17 вересня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуша Є.В. за реєстром № 3-2938.

22 жовтня 2013 року їй стало відомо, що державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі - Красногвардійське ВДВС Дніпропетровського МУЮ) Корчемкіною М.В. були здійснені виконавчі дії та складений акт опису та арешту майна від 15 жовтня 2013 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2013 року щодо стягнення з її сина, ОСОБА_8, на користь ОСОБА_7 суми боргу за договором позики в розмірі 593 754, 58 грн.

Предметом даного акта стала квартира АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності.

Не погодившись з цим, вона звернулася 01 листопада 2013 року до начальника Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ, та просила виключити спірну квартиру з акта опису та арешту. Проте, в усній формі їй було запропоновано звернутися до суду.

Враховуючи, що договір дарування від 17 вересня 2009 року спірної квартири був нотаріально посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів вважає, що саме з цієї дати у неї виникло право власності на спірну квартиру. При цьому, реєстрація права власності в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права Державою. Реєстрація права власності є похідною від встановлення факту виникнення, переходу або припинення права.

У зв'язку з чим, ОСОБА_6 просить виключити з акта опису й арешту майна та звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2014 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про виключення майна з акта опису й арешту майна та звільнення майна з-під арешту - задоволено.

Виключено з акта опису й арешту майна від 15 жовтня 2013 року та звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 129, 4 кв. м та житловою площею 67, 3 кв. м, що належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 17 вересня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу Демуш Є.В. за реєстром № 3-2938 та зареєстрованого 17 вересня 2009 року в Державному реєстрі правочинів.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про виключення майна з акта опису й арешту майна та звільнення майна з-під арешту - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2014 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У листопаді 2014 року ОСОБА_6, уточнивши позовні вимоги, залучила до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_8 та Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, та просила також визнати за нею право власності на спірну квартиру. Також зазначила, що договір дарування, на відміну від будь-якого іншого договору відчуження нерухомого майна, є укладеним з моменту нотаріального посвідчення, адже державна реєстрація такого договору не вимагається в силу вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України.

У січні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що навесні 2008 року він надав ОСОБА_8 у борг 30 000 доларів США, а у літку 2008 року - 40 000 доларів США. За усною домовленістю між ними, борг мав бути повернутий у вересні 2008 року.

У зв'язку з неповерненням боргу в обумовлений строк, ОСОБА_8 написав розписки: 10 вересня 2008 року на суму 30 000 доларів США з датою повернення до 01 січня 2009 року, 23 вересня 2008 року на суму 40 000 доларів США з датою повернення коштів до 01 січня 2009 року.

З метою ухилення від виконання зобов'язання та унеможливлення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, ОСОБА_8 17 вересня 2009 року уклав фіктивний договір дарування належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, за умовами якого подарував зазначену квартиру своїй матері ОСОБА_6

Позивач за зустрічним позовом вважає, що даний договір дарування є фіктивним, без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором, що підтверджується тим, що договір дарування було укладено у 2009 році після настання строку повернення боргу за договором позики, та ОСОБА_8 до укладання договору даного договору так і на даний зареєстрований та постійно проживає у спірній квартирі, при цьому його мати ОСОБА_6 як зареєстрована, так і проживає в м. Кривий Ріг.

Крім того, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_8, тобто, фактично дарунок не був переданий обдарованій особі, а залишився у користуванні власника. У зв'язку з чим, ОСОБА_7 просив визнати недійсним договір дарування від 17 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності, виключення майна з акта опису й арешту майна та звільнення майна з-під арешту - задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 129,4 кв. м., житловою площею 67,3 кв. м. та яка складається: з приміщення 1 коридор площею 5,1 кв. м, приміщення 2 вбиральні площею 2,6 кв. м, приміщення 3 коридор площею 16,3 кв. м, приміщення 4 кухні площею 15,1 кв. м, приміщення 5 житлової кімнати площею 30,6 кв. м, приміщення 6 житлової кімнати площею 17,8 кв. м, приміщення 7 житлової кімнати площею 18,9 кв. м, приміщення 8 ванної площею 5,5 кв. м, приміщення І лоджії площею 4,5 кв. м, приміщення ІІ лоджії площею 4,1 кв. м, приміщення ІІІ лоджії площею 4,4 кв. м, приміщення ІV лоджії площею 4,5 кв. м, що належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 17 вересня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу ДемушЄ.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-2938.

Виключено з акта опису й арешту майна та звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 129,4 кв. м, житловою площею 67,3 кв. м, що належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 17 вересня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу ДемушЄ.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-2938.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_7, ОСОБА_8, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на користь ОСОБА_6 судові витрати по справі у розмірі по 1 294 грн 47 коп. з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності, виключення майна з акта опису й арешту майна та звільнення майна з-під арешту - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним - задоволено.

Визнано договір дарування від 17 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, недійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира належить ОСОБА_6 на праві власності згідно з договором дарування, а відтак підлягає виключенню з акта опису і арешту майна та звільненню з під-арешту, оскільки не належить боржнику. Так, враховуючи ст. ст. 316, 328, 717, ч. 2 ст. 719, ч. 4 ст. 722 ЦК України, з часу укладення договору дарування та прийняття дарунка позивач вважається власником квартири.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що правочин, який було вчинено між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тобто є фіктивним.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 17 вересня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11, який діє як представник за довіреністю від імені ОСОБА_6, укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1.

Зазначена квартира належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19 червня 2009 року, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарьбюро 25 червня 2009 року, реєстраційний номер 27587269.

Пунктом 7 договору дарування визначено, що його сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Згідно з п. 10 договору дарування право власності на відчужувану квартиру у обдарованої виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Договір дарування 17 вересня 2009 року посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3-2938.

Також, судом встановлено, що у березні 2011 року ОСОБА_7 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2013 року у цивільній справі № 2-1977/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 та стягнуто з ОСОБА_8 на користь позивача суму заборгованості за договором позики у розмірі 711 452 грн 82 коп., яка складається з: неповернутої позики 555 457 грн: процентів від суми позики 119 518 грн 24 коп.; 3 % річних від суми заборгованості у розмірі 36 477 грн 58 коп.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2013 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2013 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 процентів від суми позики в розмірі 119 518 грн 24 коп. В решті рішення суду залишено без змін.

На виконання зазначеного рішення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 10 квітня 2013 року видано виконавчий лист № 2-1977.

15 травня 2013 року Красногвардійським ВДВС Дніпропетровського МУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1977 від 10 квітня 2013 року Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

15 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 21 травня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19 червня 2009 року.

15 жовтня 2013 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1, та складено акт опису й арешту даного нерухомого майна.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 з вересня 2009 року фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується актом про проживання без реєстрації, виданого ПАТ НВО «Созідатель» та показами свідків, допитаних у судовому засіданні, що не було спростовано відповідачем ОСОБА_7 та його представником.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Частиною 4 ст. 722 ЦК України, передбачено, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов'язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення.

При цьому, чинне цивільне законодавство не пов'язує виникнення права власності у обдаровуваного на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору.

Між тим, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» зазначено, що оскільки згідно з ст. 144 ЦПК України позивач вправі об'єднати в одній позовній заяві декілька вимог, пов'язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно і виключення його з опису.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_6 єдиний власник квартири АДРЕСА_1, не є особою, права, якої обтяжуються, а тому її право власності на нерухоме майно відповідно до положень ст. 321 ЦК України, не може бути обмежено шляхом арешту та заборони на відчуження за боргами іншої особи.

Апеляційної інстанції, у порушення ст. ст. 213-214 ЦПК України, не визначившись з характером спірних правовідносин, належним чином не обґрунтував своїх висновків щодо недійсності договору дарування, не встановив обставин, що мають значення для справи, та не дослідив наявних у матеріалах доказів та не взяв до уваги, що позивач набула право власності на спірну квартиру в спосіб та у порядку, визначеному законом, відповідач ОСОБА_7 оспорює її право власності та не визнає його, а лише надав оцінку посиланням позивача за зустрічним позовом ОСОБА_7, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не навівши при цьому переконливих доводів їх належності та допустимості.

Положеннями ст. 316 ЦПК України установлено вимоги щодо змісту рішення суду апеляційної інстанції. Зокрема, рішення суду має складатися з описової частини із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнених доводів та заперечень інших осіб, які беруть участь у справі; мотивувальної частини із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції та не оспорених обставин, а також обставин , встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; резолютивної частини із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення за наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК України. Зазначеними підставами є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, у порушення зазначеної норми процесуального закону, ухвалив рішення, яке за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України, оскільки не зазначив чітких мотивів та підстав скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року скасувати, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Ю.Г. Іваненко
Судді: Є.П. Євграфова А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Умнова