АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 6-8/11Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/789/402/17 Доповідач - Ходоровський М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ходоровського М.В.

суддів - Фащевська Н. Є., Загорський О. О.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Монастириського районного суду від 04 квітня 2011 року по справі за поданням головного державного виконавця ВДВС Монастириського районного управління юстиції Мороз В.С. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2011 року Головний державний виконавець ВДВС Монастириського районного управління юстиції Мороз B.C. звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Заявник зазначив, що на виконанні у відділі ДВС Монастириського районного управління юстиції знаходиться виконавчий лист по справі №2-176, виданий 23.06.2003 року Монастириським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, починаючи з 10 червня 2003 року і до досягнення дитиною повноліття.

Посилаючись на те, що боржник не виконує рішення суду, заборгованість по сплаті аліментів станом на 31.03.2011 року становить 8050,45 грн., заявник просив подання задовольнити.

Ухвалою Монастириського районного суду від 04 квітня 2011 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого в АДРЕСА_1 - до виконання зобов'язань згідно рішення суду по справі № 2-176 від 16.06.2003р. про стягнення на користь ОСОБА_7, аліментів в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, щомісячно, на утримання дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначив, що ОСОБА_1 не може вважатися винним в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. З поданого подання вбачається що він за період з 01.04.2005 року по 31.03.2011 рік повинен був сплатити 11627,40 грн. з яких сплатив 3576.95 грн. Вказані обставини свідчать про те. що він намагався в силу своїх можливостей виконувати рішення суду. Сама по собі наявність заборгованості по сплаті аліментів не свідчить про факт ухилення його від їх сплати.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що згідно виконавчого листа по справі №2-176, виданого 23.06.2003 року, Монастириським районним судом вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, починаючи з 10 червня 2003 року і до досягнення дитиною повноліття.

11 квітня 2005 року державним виконавцем відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції Мороз В.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №2-176 виданого 23.06.2003 року.

Згідно Акту нарахування заборгованості по сплаті аліментів з 01.04.2005 року по 31.03.2011 року, зроблений Головним державним виконавцем ВДВС Монастириського районного управління юстиції, ОСОБА_1 повинен був сплатити 11627,40 грн., однак ним сплачено 3576,95 грн., заборгованість становить 8050,45 грн.(а.с. 4).

Постановляючи ухвалу про задоволення подання суд виходив з того, що ОСОБА_1 попереджався відділом ДВС щодо не сплати заборгованості по аліментах, однак ним борг не погашено, що є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не грунтується на матеріалах справи, не відповідає нормам процесуального права, що є підставою для скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні подання.

Відповідно до положень статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом,

Згідно вимог ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Стосовно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно положень ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", якими встановлено самостійні підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі закордонного паспорта або тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду - до виконання зобов'язань. Цією ж статтею встановлено способи реалізації встановлених обмежень.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього за рішенням суду або Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням.

Як вказав Верховний Суд України при вивченні судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання ним у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє з іншими особами, про рахунки у банку чи інших фінансових установах; несвоєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або у інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржнику від інших осіб.

Встановлено, що відділом ДВС у поданні не зазначено на порушення боржником своїх обов'язків.

Сама по собі вказівка у поданні на попередження боржника щодо заборгованості по сплаті аліментів та зазначення у поданні про заборгованість по сплаті аліментів не свідчить про факт ухилення боржника від виконання рішення суду.

У поданні державного виконавця також відсутні дані, які б вказували що ОСОБА_1 викликався до державного виконавця і не з'явився до відділу ДВС.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно обмежив ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, відповідно до ст. 312 ЦПК України вона підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Монастириського районного суду від 04 квітня 2011 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання Головного державного виконавця ВДВС Монастириського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Ходоровський