Справа № 301/2248/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 301/2248/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств на рішення Іршавського районного суду від 1 грудня 2016 року, головуючий суддя Золотар М.М., -

встановив:

14.11.2016 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств (далі ОСОБА_3 РССТ) мотивуючи наступним. У 2014 році позивач отримав дозвіл відповідача на будівництво на належній останньому земельній ділянці по вул. Локоти в м. Іршаві Закарпатської області магазину роздрібних товарів загальною площею близько 100 кв. м. у 2016 будівництво нерухомого майна площею близько 100 кв. м було завершене без виготовлення дозвільних документів. Під час будівельних робіт позивачем були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми, ніяких претензій щодо збудованого магазину не надходило, що вказує на відсутність порушення прав третіх осіб. Позивач не може ввести в експлуатацію та зареєструвати самочинно збудоване майно, йому було рекомендовано для вирішення питання звернутись до суду.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 328, 331, 375, 376 ЦК України щодо набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, позивач ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на магазин роздрібної торгівлі загальною площею 100 кв. м по вул. Локоти у м. Іршаві.

Рішенням Іршавського районного суду від 01.12.2016 позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на будівлю магазину роздрібної торгівлі по вул. Локоти б/н у м. Іршаві Закарпатської області.

ОСОБА_3 РССТ рішення суду оскаржене як незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Сторона зазначає, зокрема, що справу було розглянуто у відсутність її представника, при цьому, судом було прийнято визнання позову, вчинене особою, яка не представляла відповідача. Посилання позивача на начебто наявність дозволу відповідача на будівництво обєкта нерухомого майна безпідставне, оскільки такого дозволу не існує, будівництво здійснене на земельній ділянці відповідача незаконно. Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості, доведеності та з факту визнання позову відповідачем. Утім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 1, 3 ЦПК України), предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; особа зобовязана належно довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч.ч. 3, 4, ст.ст. 76-81 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 182, 316, 317, 319, 328 ЦК України, право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом наведених норм закону, ст.ст. 181, 182, ст. 331 ч. 2, ст. 376 ч. 7 ЦК України, інших норм законодавства, що регулюють виникнення права власності на нерухомість, будівля, про яку йдеться в справі, є нерухомим майном, підлягає уведенню в експлуатацію, можливість державної реєстрації майна та виникнення права власності на нерухоме майно повязується, зокрема, з дотриманням будівельних норм і правил і, відповідно, з прийняттям нерухомого майна до експлуатації.

За приписами ст. 376 ЦК України:

будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч. 1);

особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2);

право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3);

якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4);

на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5);

у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво (ч. 7).

Позивач ОСОБА_2 поставила питання про визнання за нею права власності на самочинно збудоване нерухоме майно магазин роздрібної торгівлі загальною площею 100 кв. м по вул. Локоти у м. Іршаві Закарпатської області. Зі звіту про проведення технічного обстеження, складеного фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 10.08.2016 (а.с. 10-13), з висновку про вартість нерухомого майна, складеного фізичною особою підприємцем оцінювачем ОСОБА_5 16.08.2016 (а.с. 6-9), які діяли на замовлення ОСОБА_2, убачається, зокрема, що:

обєктом обстеження та оцінки є будівля магазину загальною площею 88,3 кв. м, розташована за адресою: Закарпатська область, вул. Локоти, б/н, площа забудови земельної ділянки становить 100 кв. м;

будівля споруджена в період з березня по серпень 2016 року.

Документами на а.с. 14, 15 зафіксовано, що будівля, яка є предметом позову, розташована на земельній ділянці по вул. Локоти у м. Іршаві, яка є територією ринку. Інформаційною довідкою від 16.08.201 № 65899932 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна стверджується, що земельна ділянка із кадастровим номером :06:001:0239 площею 0,1657 га по вул. Локоти, 17 в м. Іршаві із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури належить з 08.06.2016 на праві власності ОСОБА_3 РССТ (а.с. 16-17). ОСОБА_3 районна спілка споживчих товариств зареєстрована як юридична особа з 14.12.1992 (а.с. 47). Таким чином, на час завершення будівництва обєкта нерухомості, який вказується в наданих позивачем документах, земельна ділянка, на якій цей обєкт зведений, перебувала у власності ОСОБА_3 РССТ.

Позивачем не надано суду ані дозволу ОСОБА_3 РССТ на будівництво магазину, що на нього вказується в заяві як на ключову підставу позову, ані будь-яких інших документів, які б підтверджували надання земельної ділянки із відповідними лінійними параметрами встановленим порядком для будівництва нерухомості, згоду власника чи землекористувача на відповідне будівництво, документів, які б свідчили про наявність відповідних договірних стосунків із ОСОБА_3 РССТ, власником земельної ділянки, землекористувачем, доказів звернення до відповідача чи до органів місцевого самоврядування для вирішення питання щодо розміщення магазину, землекористування тощо. ОСОБА_3 РССТ заперечує факт надання ОСОБА_2 встановленим порядком дозволу на вищезгадане будівництво, відсутня й її згода на визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Тобто, у контексті предявленої вимоги у справі немає належних і допустимих доказів щодо предмету доказування, в т.ч., щодо відповідності нерухомого майна державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам і правилам, щодо можливості прийняття майна до експлуатації в якості магазину. Зрештою, відсутній власне обєкт, про визнання права власності на який просив позивач (відповідний предмет позову), позаяк із наданих ним же документів випливає, що загальна площа будівлі становить 88,3 кв. м, а не 100 кв. м, відсутні й докази зведення споруди позивачем, який при цьому сам визнає, що будівництво велося без дотримання встановленого порядку. З огляду на встановлене в справі, позов ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

До участі в справі про визнання права власності на самочинно зведене нерухоме майно залучаються також відповідні органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, до компетенції яких входить вирішення питань щодо прийняття нерухомого майна в експлуатацію, здійснення архітектурно-будівельного контролю.

Вищенаведені обставини належало враховувати та доводити саме позивачу, на якому лежить обовязок доказування свого позову. Позивачем відповідні обставини не були доведені у передбачений законом процесуальний спосіб, тож у суду першої інстанції не було ані фактичних, ані правових підстав для висновку про дотримання передбачених ст.ст. 375, 376 ЦК України вимог, зокрема, про додержання ОСОБА_2 при будівництві архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, необхідних для задоволення позову про визнання права власності на самочинно зведену нерухомість. Суд не мав підстав для висновків про дотримання щодо майна відповідних норм і правил, а відтак для висновку, що визнанням права власності не порушуватимуться права інших осіб.

За приписами ст. 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Звернення до суду на захист порушеного (невизнаного, оспореного) права (ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, що була чинною на час предявлення позову і вирішення справи судом першої інстанції, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) із позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Тим часом, у справі немає доказів звернення позивача до компетентного органу по прийняття обєкта до експлуатації.

Отже, у справі наразі відсутні докази щодо існування та дотримання умов, за яких за відповідних обставин можливий розгляд по суті судом питання щодо визнання права власності на самочинно зведену нерухомість. Наведені вище факти і обставини вже самі по собі виключали правомірність та обґрунтованість предявленої позивачем вимоги та можливість задоволення позову. Суд першої інстанції викладене залишив поза увагою, неправильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, порушив норми процесуального права щодо повноти, всебічності, обєктивності розгляду справи, належної оцінки доказів (ст.ст. 212-215 та інші норми відповідної редакції ЦПК України).

Далі. Суд першої інстанції обґрунтував задоволення позову в тому числі й визнанням його відповідачем, проте, врахування такої обставини не ґрунтується на законі. В силу положень ст.ст. 2, 80, 91, 92, 96 ЦК України, ст.ст. 1, 26, 28-30 ЦПК України (на час розгляду справи апеляційним судом ст.ст. 2, 42, 46-48 ЦПК України), юридичні особи діють у цивільних і процесуальних відносинах самостійно, від власного імені і самостійно відповідають за своїми зобовязаннями. Якщо йдеться про представництво юридичної особи в суді, в т.ч., за наявності для того підстав іншою юридичною особою, застосовуються у відповідній частині норми ст.ст. 237-239, 244-246 ЦК України, ст.ст. 38, 40-42, 44 ЦПК України (на час розгляду справи апеляційним судом ст.ст. 58, 60-62, 64 ЦПК України).

Особою, яка подала заяву про визнання позову, було Дочірнє підприємство «Ринок» ОСОБА_3 райспоживспілки, від імені якого діяв директор підприємства ОСОБА_6 (а.с. 30). У справі відсутні докази наявності у ДП «Ринок» ОСОБА_3 райспоживспілки права представляти відповідача в процесі, вчиняти від його імені юридично значимі дії, докази щодо кола відповідних повноважень представника тощо. За таких умов, заява про визнання позову не має правового і процесуального значення і не може створювати ніяких правових наслідків для відповідача ОСОБА_3 РССТ у справі, розглянутій всупереч вимогам ст.ст. 27, 74, 76, 158 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення місцевим судом) без повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, а фактично без участі в справі відповідача, до якого був предявлений позов. Суд, окрім наведених, не дотримався й вимог ст. 174 ч.ч. 1, 2, 4 ЦПК України у відповідній редакції, право відповідача на захист від позову в суді першої інстанції було порушене.

Відтак, підстав для визнання судовим порядком права власності на нерухоме майно за позивачем у проханий ним спосіб немає, тому згідно зі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств задовольнити, рішення Іршавського районного суду від 1 грудня 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств 3987,61 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 22 грудня 2017 року.

Судді