Справа № 443/424/17 Провадження № 2/443/575/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" грудня 2017 р. Жидачівський районний суд Львівської області в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря Башта Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жидачеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла його мати ОСОБА_4. Після смерті матері відкрилася спадщина на усе її майно, у тому числі і на житловий будинок АДРЕСА_1 20 лютого 2008 року його мати на випадок своєї смерті склала заповіт, яким усе своє майно заповіла своєму синові позивачу ОСОБА_1. Позивач як єдиний спадкоємиць після смерті матері звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у видачі такого через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, що позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області надіслав до суду заяву, якою просить суд справу розглянути без його участі. Позовні вимоги не заперечує.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність",Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування",Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат",постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105"Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Так, довідкою Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області № 1098 від 04 жовтня 2016 року встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_4.

Відповідно до копії технічного паспорту від 13 жовтня 2016 р., серія НОМЕР_1, який виданий ФОП ОСОБА_5, загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 становить 85,3 кв. м, житлова 58,3 кв. м; допоміжна 27,0 кв. м. Інвентаризаційна вартість будинку становить 448562 грн., рік побудови 1968 р.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10 липня 2016 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у с. Монастирець Жидачівського району Львівської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3 (згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 26 серпня 2008 року, виданого Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області).

Заповітами від 20 лютого 2008 року, посвідченими секретарем Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, померлі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на випадок своєї смерті усе своє майно заповіли своєму синові ОСОБА_1.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином померлих: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3

З матеріалів спадкової справи № 675/2016 від 05 грудня 2016 року, заведеної після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 у, встановлений законом строк, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відтак позивач ОСОБА_1 являється єдиним спадкоємцем по заповіту після смерті своєї матері ОСОБА_4, який спадщину прийняв.

Згідно постанови завідувача Жидачівської ДНК № 140/02-31 від 07 березня 2017 року, позивач звертався із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_4, але йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок.

За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як зазначено у ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Таким чином, обставин, які вказували б на те, що спадкодавець ОСОБА_4 при житті набула або володіла житловим будинком з господарськими спорудами АДРЕСА_1 неправомірно, або ж на вказане майно окрім позивача, який в передбачений законом спосіб прийняв спадщину чи з інших підстав, претендують інші особи, в суді не встановлено.

Позивач, як син спадкодавця, прийняв спадщину, оскільки у встановлений ст.1270 ЦК України строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 16, 316, 328, 1223, 1261, 1266, 1268-1270 ЦК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, яка помера ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

СУДДЯ І.І.Ціпивко