22-ц/775/767/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції: Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, Центральний районний відділ в місті Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про виселення особи, без надання іншого жилого приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом про виселення відповідача ОСОБА_3, що доводиться їй матірю, посилаючись на наступні обставини. В березні 2005 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1. В квартирі, крім неї, зареєстровані та проживають: члени її сімї - чоловік ОСОБА_4, малолітня донька ОСОБА_6, 2010р.н., донька ОСОБА_5 із своїми трьома малолітніми дітьми - ОСОБА_7, 2007р.н., ОСОБА_8, 2008р.н., ОСОБА_8 Іолантою, 2012р.н. Також в квартирі з 2005 року зареєстрована її мати - ОСОБА_3, яка не є членом її сімї, оскільки протягом усього часу її проживання вона не повязана спільним побутом із власником квартири і членами її сімї, вони не мають спільних прав та обовязків, відповідач не цікавиться життям інших членів родини. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не бере участі у здійсненні ремонту квартири і не компенсує витрати на його проведення. Періодично на кілька місяців відповідач полишає квартиру. ОСОБА_3 робить неможливим спільне із нею проживання: руйнує та псує житло і майно в ньому (бє посуд, ламає стільці, забруднює слизом підлогу, двері, ванну, раковину, столи, замусолила стелю, спалила відкіс на дверях у залі, пропалила килим, порвала лінолеум, призвела мякі меблі та телевізор у непридатний для використання стан, порвала та забруднила шпалери, розбила скло у вікні), використовує житло не за цільовим призначенням (миється, харчується і справляє нужду в кімнаті, відходи та сміття викидає через вікно, у кімнаті ніколи не прибирає); систематично порушує правила співжиття - під дією алкогольних напоїв неадекватно себе поводить, висловлюється грубою нецензурною лайкою, кидається на дітей, лякає їх, погрожує фізичною розправою; створює загрозу спільним проживанням, залишаючи невимкненим газ, не перекритою воду, не замикаючи вхідні двері. В ході розгляду справи позивач доповнила підстави позову ч. 2 ст. 405 ЦК України (т. 1 а.с. 241-242), зважаючи на непроживання відповідача в спірному жилому приміщенні з 08.09.2016р. по 08.09.2017р., тобто понад 1 рік. Просила виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення, визнавши право відповідача користування жилим приміщенням в квартирі припиненим; зобовязати Центральний (Жовтневий) РВ в м. Маріуполі ГУ ГМС України в Донецькій області зняти відповідача з реєстрації за вищезазначеною адресою.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, Центральний районний відділ в місті Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про виселення особи без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 і треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційний суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи: третьої особи - ОСОБА_4, від якого надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, відповідача ОСОБА_3, якій спрямовувалась рекомендована кореспонденція суду за двома адресами (пров. Шевченка, 10 та вул. Зелінського, 19а-4) у відповідності з вимогами ч. 5 ст. 74, ч. 4 ст. 76 ЦПК України, що повертається за збігом строку зберігання на поштовому відділенні (т. 2 а.с. 110-111), а також у відсутність повідомлених про судовий розгляд справи представників третіх осіб - Служби у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, Центрального РВ в місті Маріуполі ГУ ДМСУ в Донецькій області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_5, які підтримали доводи скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, за таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України (в ред. 2017р.) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджено матеріалами справи, квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5) (т. 1 а.с. 30, 31, 240).

В цій квартирі згідно особового рахунку зареєстровані з 29.03.2005р.: власник - позивач ОСОБА_2, її донька ОСОБА_5, мати - відповідач ОСОБА_3; а також чоловік ОСОБА_4 (з 2010р.), неповнолітня донька ОСОБА_6, 2010р.н., неповнолітні онуки ОСОБА_7, 2007р.н., ОСОБА_8, 2008р.н., ОСОБА_8 Іоланта, 2012р.н. (т. 1 а.с. 179).

За даними ЖКП «Житло «Центр» відповідач входить до складу сім'ї власника ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 32, 33).

За актами житлової комісії ЖКП «Житло «Центр» від 15.10.2014р., 26.10.2016р. кімната зал, площею 18,2кв.м., що відведена ОСОБА_3 знаходиться в антисанітарному стані, частково відсутні шпалери, чисельна кількість посуду, банок, пластикових пляшок із водою, використовується приміщення відповідачем для миття, готування їжі, туалету тощо (т.1 а.с. 84, 85).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не наведено посилань та не представлено будь-яких доказів на підтвердження застосування до відповідачки ОСОБА_3 заходів попередження і громадського впливу, через що відсутні підстави для її виселення за ч. 1 ст. 116 ЖК України. Також суд вважав відсутніми підстави для виселення ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 405 ЦК України, враховуючи поважні причини відсутності відповідача в місці її постійного проживання і реєстрації.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані статтею 405 ЦК України та статтею 156 ЖК України, відповідно до вимог яких члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону та в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За приписами ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 17 постанови N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Колегія суддів вважає, що зібраним у справі доказам, що мають істотне значення для вирішення спору, судом першої інстанції надана належна оцінка і зведено висновок про наявність конфлікту між сторонами з приводу користування спірним жилим приміщенням, в чому колегія суддів впевнилась, переглядаючи справу в апеляційній інстанції.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2, первісною правовою підставою для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення була ч. 1 ст. 116 ЖК України у взаємопоєднанні із ст. 157 ЖК України і ст.ст. 321, 391 ЦК України.

Однією з ознак наявності складу порушення за ст. 116 ЖК України є систематичність порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі.

Позов, а також апеляційна скарга вмотивовані тим, що відповідач, що є фізично здоровою людиною, порушує правила співжиття, руйнуючи жиле приміщення, відведене для її проживання зал, площею 18,2кв.м., утримуючи його в антисанітарному стані; використовує це приміщення для задоволення фізіологічних потреб (туалету, миття, готування їжу і харчування в кімнаті, викидання відходів через вікно тощо).

В матеріалах справи достатньо відомостей, що підтверджують обопільні обвинувачення і зустрічні претензії позивача та відповідача з приводу спільного користування спірним жилим приміщенням, що знайшло своє відображення в чисельних зверненнях до правоохоронних органів, в тому числі у зверненнях ОСОБА_3 скарги на хуліганство і погрозу вбивством в 2012р. (т. 1 а.с. 65-71, 73-82). Тому, з урахуванням ситуації, що склалася в родині сторін, колегія суддів впевнена, що не можна покласти вину з ініціації виниклого житлового конфлікту на одну з цих сторін, застосувавши передбачену законом сувору санкцію у вигляді виселення без надання іншого жилого приміщення.

Так, в матеріалах справи маються звернення ОСОБА_3 з приводу обмеження її донькою ОСОБА_2 в доступі до побутових кімнат, неможливість потрапити до квартири (т. 1 а.с. 66, 67).

Неможливість у відповідача користування побутовими приміщеннями призвела до використання ОСОБА_3 виділеної їй житлової кімнати, площею 18,2кв.м., для готування їжі і харчування, миття тощо, на що, в свою чергу, скаржиться позивач і треті особи у змісті позовної заяви і апеляційної скарги.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги з приводу нецільового використання ОСОБА_3 кімнати в квартирі № 4. Таке використання жилого приміщення не можна вважати не за його призначенням, бо воно не повязане з іншою, окрім житловою метою, на кшталт розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо.

Одним з доводів позову і апеляційної скарги є посилання на те, що відповідач, довівши приміщення залу до антисанітарного стану, створює загрозу для життя і здоровя чотирьох проживаючих в квартирі неповнолітніх дітей, наслідком чого було захворювання та отруєння дітей у квітні 2016 року через кишкову інфекцію.

В апеляційній скарзі позивач і треті особи, що доєднались до скарги, вказують на те, що судом не надана оцінки доказам про довідки, що підтверджують ризик частих кишкових інфекцій, через антисанітарію, розведену відповідачкою.

Однак, оскільки суду не було представлено доказів прямого причинного звязку між станом приміщення залу і наслідками у вигляді кишкових інфекцій в родині, безвідносно до опису стану інших приміщень в цій квартирі, а також інших обставин (дослідження харчування дітей і режиму гігієни при готуванні їжі, соматична картина здоровя кожного члена сімї тощо), відсутні підстави стверджувати, що загроза для здоровя дітей виходить суто від відповідача.

Крім того, листом ЖКП «Житло «Центр» від 12.08.2016р. звернуто увагу ОСОБА_2 на унормовані в п. 7 Правил користування жилими будинками обовязки власника квартири дотримуватись санітарних норм і правил у власному помешканні (т. 1 а.с. 95).

Третя особа - ОСОБА_5, винаймаючи для себе із трьома дітьми житло впродовж травень-листопад 2005р., липень2012р.-липень 2013р. (т. 1 а.с. 63, 64), діяла на власний розсуд, хоча на таке рішення і могло впливати проживання її бабусі в спірній квартирі і конфліктна ситуація в родині з приводу спільного користування жилим приміщенням.

Втім, створення неможливих, за субєктивним враженням позивача і третіх осіб, умов проживання, биту та відпочинку не є самостійною правовою підставою для виселення відповідача.

Несплата відповідачем комунальних послуг, на що посилається позивач і треті особи в апеляційній скарзі, не є підставою для виселення, якими вмотивовано позов. Питання спільної участі в утриманні жилого приміщення вирішується за правилами ч. 3 ст. 156 ЖК України в межах інших правовідносин.

Як погоджується колегія суддів із мотивацією судового рішення, позивачем не доведено, що до відповідача ОСОБА_3 було застосовано заходи попередження і громадського впливу.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивачем і залученими у якості третіх осіб членами сімї власника - ОСОБА_5, ОСОБА_4, не надані докази того, що попередньо щодо відповідача вживались судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів заходи попередження (не надано рішень про притягнення відповідача до адміністративної, цивільно-матеріальної, кримінальної відповідальності), а також зборами жильців будинку або іншими громадськими організаціями за місцем проживання відповідача заходи громадського впливу, та що ці заходи залишились безрезультатними, а антигромадська поведінка відповідача триває. Суд правильно мотивував рішення в цій частині.

Таким чином, в ході судового розгляду не здобуто достатніх доказів, які беззаперечно стверджують про вчинене відповідачем порушення у вигляді: систематичного руйнування чи псування жилого приміщення; використання не за його призначенням; систематичного порушення правил співжиття; створення з боку відповідача перешкод в реалізації позивачем своїх прав щодо володіння і розпорядження власним майном. Отже, в ході судового розгляду справи, не доведено вчинення відповідачем порушення, охопленого диспозицією ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Оскільки виселення вказаних у ч. 1 ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення є по своїй суті санкцією за скоєне правопорушення, а в ході розвязання спору не здобуто доказів вчинення відповідачем такого правопорушення з умислу або грубої необережності, то відсутні підстави для виселення відповідача за положеннями ст.ст. 157, 116 ч. 1 ЖК України.

Досліджуючи наявність підстав для застосування додатково заявленої підстави позову ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд першої інстанції вважав за неможливе виселення відповідача, з чим колегія суддів погоджується, з огляду на зібрані у справі матеріали і докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як беззаперечно встановлено, між сторонами виник конфлікт з приводу спільного користування квартирою, що є власністю позивача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердила наявність неприязних стосунків із матірю, в тому числі з приводу спільного користування спільним жилим приміщенням.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 і наявних у справі матеріалів, за ініціативою позивача і членів її сімї ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з приводу примусового психіатричного дослідження ОСОБА_3 і вжиття заходів для її госпіталізації в психіатричний стаціонар для лікування від 01.08.2016р., вх. 01.09.2016р. (т. 1 а.с. 16, 101-102) - 07.09.2016р. вранці відповідач вдома була оглянута лікарем-психіатром. В той же день внаслідок приступу агресії позивач викликала бригаду швидкої психіатричної допомоги, мати відвезли до психіатричної лікарні (т. 1 а.с. 93). Цей випадок викликав обурення з боку її сестри ОСОБА_9, яка згодом забрали мати із лікарні до себе жити.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що коли ОСОБА_3 07.09.2016р. забирали в лікарню, в неї ключів від квартири не було. На наступний день 08.09.2017р., як наведено в позовній заяві (т. 1 а.с. 17), ОСОБА_2 допомогла матері зібрати речі, мати забрала їжу, що залишилась, та документи. А 11.09.2016р. (т. 1 а.с. 19, 147) ОСОБА_3 знову прийшла до помешкання, взяла документи і речі і пішла в невідомому напрямку.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач висловила свої заперечення проти подальшого проживання матері в квартирі, підтримуючи доводи позову і апеляційної скарги щодо негативних наслідків такого проживання матері в її квартирі, казала, що не надавала тоді матері ключів, бо вона й не просила.

В апеляційній скарзі позивач і треті особи посилаються на неправдивість тверджень ОСОБА_3, що її донька ОСОБА_2 не впускає до квартири і що в неї вкрадено ключі, через що та потрапити до житла не може. Однак, в ході апеляційного розгляду справи не надано доказів неправдивості цих тверджень.

Більш того, в своїй заяві ОСОБА_2 від 10.09.2016р., поданій до Жовтневого відділу поліції (т. 1 а.с. 17, 19, 82) поставила до відому правоохоронні органи про своє право власника квартири: не давати своїй матері ОСОБА_3 ключі від квартири до розвязання квартирного питання із сестрою ОСОБА_9, а також відмовити в проживанні матері в її квартирі.

Серед майна, що забирала ОСОБА_3 07.09.2016р., 08.09.2016р., 11.09.2016р., в тому числі і вказаних речах у розписці (т. 1 а.с. 11) не було відзначено, що вона забирала і ключі від спірної квартири. Тож, слід вважати, що з вересня 2016 року відповідач не має ключів.

Також серед речей не було іншого майна позивача, що забезпечувало б її побут і відпочинок (місце для спання, меблі, предмети побуту, посуд, речі зимові тощо), що свідчить про тимчасовість заходу залишення спірного приміщення через житловий конфлікт в родині і не підтверджує остаточність рішення відповідача про розірвання звязку зі спірним жилим приміщенням, де вона набула права на проживання на законних підставах ще у березні 2005 року. Не здобуто доказів примирення сторін, беззаперечних відомостей про наявність вільного доступу у відповідача до квартири, наявність ключів. Тож житловий конфлікт з приводу спільного користування квартирою № 4 між сторонами триває.

Ці обставини, як перешкоди для відповідача вільно користуватись жилим приміщенням, де вона була зареєстрована як член сім'ї власника у встановленому законом порядку з 2005 року, є поважними причинами, що усувають можливість застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України.

У якості підстав для позову ОСОБА_2 зазначає п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, згідно із яким сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. І в цій частині позивач доповнює, що її мати ОСОБА_3 перестала бути родичем і членом її сім'ї, з яким не ведеться спільного господарства, відповідач харчується окремо, сімейних відносин з нею немає і вважає, що відсутні між ними взаємні права і обовязки.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідач, з огляду на положення ст. 156 ЖК України, має ті ж самі права і обовязки, нарівні з власником.

Згідно із довідками ЖКП «Житло «Центр» ОСОБА_3, як мати, входить до складу сім'ї власника квартири ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 32, 33).

А твердження позивача, як на одну з підстав для виселення, про те, що відповідач є «колишнім родичем», як наведено в апеляційній скарзі (т. 2 а.с. 41), щодо якого в неї відсутні права і обовязки є помилковим з юридичної точки зору, зважаючи на положення ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України, що декларують обовязок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги (в даному випадку відповідач є непрацездатною особою пенсійного віку), а також суперечить прийнятим в суспільстві моральним нормам і правилам (ч. 4 ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (чи квартири) не позбавляє їх права користування займаним житловим приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З огляду на положення ст. ч. 4 ст. 156 ЖК України, на правильність висновків суду не впливає факт припинення сімейних відносин, як наголошує позивач, бо в ході судового розгляду, як правильно визначився у своїх висновках суд першої інстанції, так і в ході апеляційного провадження не встановлено обставин, які мають істотне значення, для виселення відповідача і припинення сервітуту згідно із ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Як зясовано, що ОСОБА_3 набула права на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстрації у встановленому законом порядку як член сім'ї власника (ОСОБА_2В.) із зазначенням ступеня спорідненості «мати». Як пояснила позивач в суді апеляційної інстанції, напередодні придбання нею у березні 2005 року цієї спірної квартири була продана в січні 2005 року батьківська квартира по проспекту Металургів, яку приватизували ОСОБА_3 (мати) і дві її доньки ОСОБА_10 і позивач ОСОБА_2

В матеріалах справи (т. 1 а.с. 67зв.) є заява ОСОБА_9 до правоохоронних органів з приводу того, що ОСОБА_2 забрала кошти від проданої батьківської квартири та поклала на свій рахунок до банку, взявши на себе зобовязання по догляду матері.

Ці обставини позивачем заперечуються. Як зазначає позивач у змісті позовної заяви і апеляційної скарги з третіми особами, мати вона зареєструвала в придбаній квартирі для оформлення нею пенсії, але мати до сьогодення вимагає від неї частини квартири, що є протизаконним, з огляду на придбання нею квартири за власні кошти.

Як в змісті позовної заяви, так і в апеляційній скарзі йдеться про те, що відповідач своїм проживання в квартирі № 4 порушує задекларовані Конвенцією про права дитини і гарантовані Законом України «Про охорону дитинства» і права та інтереси неповнолітньої доньки і трьох неповнолітніх онуків, один з яких є інвалідом з дитинства, через що ОСОБА_3 має бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тож, беручи до уваги недоведення підстав, якими вмотивовано позов (ч. 1 ст. 116 ЖК України і ч. 2 ст. 405 ЦК України), не встановлення судовим розглядом порушень прав дітей діями відповідача, не можна обмежити житлові права ОСОБА_3, що є літньою непрацездатною особою (з огляду на пенсійний вік), яка не має іншого, окрім спірного, житла.

Позивач в позовній заяві і в апеляційній скарзі, поданій спільно з третіми особами, вказує на те, що її сестра ОСОБА_9, забираючи мати з психіатричної лікарні, зобовязалась під особисту відповідальність взяти її до себе жити.

Проте, позивачем і третіми особами не надано доказів наявності у ОСОБА_9 власного житла і забезпечення нею матері ОСОБА_3 цим житловим приміщенням. Тож, така заява сестри позивача не потягла вчинення нею юридично значимих дій з наділення ОСОБА_3 правом на проживання в своєму помешканні доказів про реєстрацію відповідача в іншому жилому приміщенні, аніж спірне, або наявності у відповідача іншого власного житла (або частки) не представлено ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Враховуючи наведене, з урахуванням не доведення створення відповідачем перешкод власникові та здійснення нею житлових прав в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян (ч. 5 ст. 9 ЖК), не може бути припинено право ОСОБА_3 на проживання в квартирі, як того вимагає позивач, лише з мотивів, що вона заважає позивачеві в реалізації права володіння і розпорядження своєю квартирою.

Додатково заявленою підставою для позову (т. 1 а.с. 241-242) була ч. 2 ст. 405 ЦК України і мотивацію щодо не проживання відповідача в квартирі понад 1 рік з 08.09.2016р. по 08.09.2017р. Однак, востаннє, за повідомленням позивача, ОСОБА_3 була вдома 11.09.2016р. Таким чином, уточнення підстав позовної заяви подані 07.09.2017р., тобто до настання спливу однорічного строку відсутності відповідача, який у цьому випадку спливає 11.09.2017р. Це свідчить про необґрунтованість тверджень про відсутність ОСОБА_3 в місці постійного проживання понад 1 рік, що є істотним в сенсі конструкції ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Тож, ті обставини і правові підстави (ст.ст. 321, 391, 405 ч. 2, 406 ч. 1 п. 4 ЦК України, ст. 116 ЖК України), на які посилається в позовній заяві ОСОБА_2, не є такими, за якими має бути ухвалене рішення про застосування такого крайнього заходу як виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Суд вірно з відповідним правовим підґрунтям вмотивував відмову в задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою спірного жилого приміщення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність матеріально-правових підстав для задоволення вимог про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, чим має бути припинено право відповідача на користування спірним помешканням.

У змісті апеляційної скарги позивач і треті особи, що доєднались, посилаються на низку допущених судом процесуальних порушень.

Так, у змісті апеляційної скарги йдеться про порушення порядку зібрання доказів, зокрема, не витребування судом в порядку підготовки справи до розгляду і в ході вирішення справи висновку консиліуму лікарів психіатричної лікарні і заяви сестри - ОСОБА_9 взяти під особисту відповідальність до себе жити мати.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 58 ЦПК України (в діючій редакції на момент розгляду справи судом першої інстанції) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За змістом ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Оскільки питання психічного стану здоровя відповідача не входять в предмет розгляду справи за виниклим між сторонами спором щодо житлових прав, то колегія суддів не вбачає порушення вимог процесуального закону судом, який відхилив клопотання про витребування і дослідження цих матеріалів.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції не вбачає порушень норм процесуального закону в діях суду, який не прийняв відеозаписи, представлені позивачем, оскільки вони не мають ознак процесуально-належного джерела походження. Відхилення таких доказів, як недопустимих, відповідає вимогам ст. 59 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, судом досліджені письмові матеріали справи і зібраним доказам надана належна оцінка у відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК України. Невідповідності висновків суду обставинам справи колегія суддів не виявлено, тому доводи апеляційної скарги щодо неправильної трактовки представлених стороною позивача доказів не заслуговують на увагу і не є підставою для скасування судового рішення.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач і треті особи відзначають порушення судом порядку прийняття рішення, зокрема непроголошення судом в тому ж засіданні судового рішення. Однак, ці доводи спростовуються матеріалами звукозапису (т. 1 а.с. 167 аудіодиск з технічним записом перебігу судового процесу) і журналу судового засідання (т. 2 а.с. 17зв.), як офіційними носіями фіксації судового процесу згідно із вимогами ст.ст. 197-198 ЦПК України, з яких вбачається, що в судовому засіданні 10.10.2017р. відбувалось слухання справи, оголошувались письмові матеріали справи, було закінчено зясування обставин та перевірку їх доказами, заслухана промова ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в судових дебатах. Після цього о 17:07:01 головуючий суддя видалилась до нарадчої кімнати для постановлення судового рішення, а по виходу з нарадчої кімнати в 17:44:14 в тому ж судовому засіданні 10.10.2017р. було проголошено резолютивну частину рішення (т. 2 а.с. 18).

Три копії повного тексту судового рішення (т. 2 а.с. 19-21) вручені ОСОБА_2 для неї і третіх осіб, що апелюють на судове рішення, під розписку 13.10.2017р. (т. 2 а.с. 22зв.), що свідчить про виготовлення повного тексту рішення впродовж передбаченого законом пятиденного терміну з дня закінчення розгляду справи (ч. 3 ст. 209 ЦПК).

З огляду на матеріали звукозапису судового засідання і вимоги процесуального закону щодо викладення стислого змісту пояснень сторін, є неслушними доводи скарги щодо спотворення пояснень позивача, оскільки судом першої інстанції виконані вимоги процесуального закону в цій частині і викладено у тексті оскаржуваного рішення їх суть у стислому вигляді (п. 2 ч. 1 ст. 215 ЦПК України).

В поданій апеляційній скарзі не містились зауваження на журнал судового засідання і технічний звукозапис, тому в стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (ч. 7 ст. 297 ЦПК України) не приймалось рішення про повернення справи до суду першої інстанції для розгляду цих зауважень.

Доводи апеляційної скарги, аналогічні мотивації позовної заяви, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і третіми особами, що апелюють на судове рішення, не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 та третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2017 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Г.Л.Гаврилова

ОСОБА_11