Справа № 202/3494/17
Провадження № 2/202/1831/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 грудня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Герасименко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» про скасування наказу про звільнення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про скасування наказу про звільнення посилаючись на те, з 24.07.2001 року вона працювала завідуючою виробництвом у кафе № 1213, яке належало ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308». У жовтні 2007 року вона отримала дублікат трудової книжки із записом про звільнення 31.03.2004 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Згідно наданої відповідачем довідки від 31.05.2012 року вона була прийнята на роботу 01.09.1992 року та 14.09.2008 року звільнена за ст. 38 КЗпП України. Просила скасувати наказ № 2 від 31.03.2004 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого виробництвом кафе № 1214 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився. Повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву посилається на те, що він є арбітражним керуючим, ліквідатором ТОВ «ТВЦ 1308». Стосовно обставин та причин видання оскаржуваного позивачкою наказу 1-к від 31.03.2004 року нічого пояснити не може, оскільки прийняв на себе повноваження ліквідатора ТОВ «ТВЦ 1308» лише 13.03.2009 року, що підтверджується ухвалою Господарського суду Дніпропетровської обрості у справі № Б29/40/94-08. Вважає, що позивачка звернулася до суду з порушенням процесуального строку для захисту свого права. Так, сама позивачка зазначає, що дізналася про існування наказу про звільнення від 31.03.2004 року у 2007 році, коли отримала дублікат трудової крижки. Тобто вона мала місячний термін для оскарження наказу про звільнення відповідно до статті 233 КЗпП України, який вона пропустила. Просив у за дводенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу № 8-к від 24.07.2001 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу завідуючим виробництвом кафе № 1214 у ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308» .

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2008 року ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою цього ж суду від 12 березня 2009 року ліквідатором ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308» призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2009 року у справі № 2-196/09 було стягнуто з ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308» на користь ОСОБА_1 21502 грн. заборгованості із заробітної плати за період з 01 березня 2004 року по 01 січня 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За твердженням позивачки вона у 207 році, отримавши дублікат трудової книжки, дізналася, що її було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 1-к від 31.03.2004 року. Позивачка звернулася до суду з позовом про скасування даного наказу про звільнення тільки 25 травня 2017 року.

Пропущення строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові. За загальним правилом, встановленим ст. 73 Цивільного процесуального кодексу України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Тобто для судового захисту порушеного права у випадку пропущення процесуального строку необхідно, щоб позивач заявив клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, і щоб суд визнав строк пропущеним з поважних причин та поновив його.

Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачка до суду не надавала. В прохальній частині позовної заяви не зазначала прохання про поновлення пропущеного строку.

Крім того, позивачкою не надано суду документи, які підтверджують наявність наказу про її звільнення № 1-к від 31.03.2004 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Керуючись ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 10, 11, 15, 60, 73, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд шляхом подачі у 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко