Справа №333/3287/17
Провадження № 2/333/1791/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.11.2017 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої судді Боровікової А.І., при секретарі Носаченко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

12.06.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що з 22.05.1986 р. по 02.07.1986 р. в м. Припять на підставі Наказу МВД СССР від 30.07.1986 № 0189 в ході виконання службового обов'язку у складі органів внутрішніх справ він приймав участь в ліквідації наслідків аварії 10-кілометровій зоні небезпеки, в зоні підвищеної радіоактивності. Під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС отримав дуже високу дозу радіоактивного опромінення в 38,4 рентген, що стало наслідком ушкодження його здоровя, перебування тривалий час на лікарняному, проходження численних медичних оглядів та обстежень, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок проходження військової служби він отримав невиліковні захворювання.

Також, вказав, що внаслідок перебування в зоні Чорнобильської катастрофи та вчинення дій по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи він отримав суттєве погіршення здоровя, інвалідність II групи та стійку втрату працездатності на 60 %. Вказаним пошкодженням здоров'я йому завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв'язків, позбавленні можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійних болях та спазмах, перенесених стражданнях.

Позивач просить суд стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 240 000 грн.

У судове засідання, позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заперечення, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 не проходив службу у Міністерстві внутрішніх справи України, а служив в ГУМВС України в Запорізькій області. МВС України не є правонаступником ГУМВС України в Запорізькій області, останнє не припинене як юридична особа, а тому вважає, що МВС України не є належним відповідачем у справі. Та зазначає, що МВС України не вчиняло протиправних дій (бездіяльності) по відношенню до позивача, останнім не доведено завдання йому моральної шкоди та її розміру, у зв'язку з чим відсутній причинний зв'язок, а відтак і всі складові підстави цивільно-правової відповідальності. До того ж спеціальним законодавством, яким було врегульовано порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, відшкодування моральної шкоди співробітникам органів внутрішніх справ не передбачено. Просить суд відмовити в задоволенні в позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних висновків.

Судом встановлено:

Згідно довідки Управління державної служби охорони при управлінні внутрішніх справ Запорізької області №19/601 від 12.05.1997 р., ОСОБА_1 відповідно наказу МВС СРСР №0189 від 30.07.1986 р. виконував службові обовязки на роботі по ліквідації наслідків аварії в 10-кілометровій зоні Чорнобильської АЕС з 22.05.1986 р. по 02.06.1986 р. м. Прип'ять, має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів війни та осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АБ № 0679059 від 14.07.2016 р. позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, безстроково.

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії АБ № 0028395 від 14.07.2016 р. ступінь втрати професійної працездатності позивача складає 60%, безстроково.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності зі ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ст. 1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 1168 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач отримав захворювання, які призвели до встановлення інвалідності, під час виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, що призвело до фізичного болю та моральних страждань внаслідок ушкодження здоров'я, він має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 23, 1167 ЦК України.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 23 ч.3 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз'ясненням, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про відсутність вини Міністерства внутрішніх справ України у спричинені позивачеві моральної шкоди з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 ЦК України держава України є учасником цивільних відносин. Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно п. 1 Положення про Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 878, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 32 п. 4 зазначеного Положення МВС відповідно до покладених на нього завдань вживає в межах повноважень, передбачених законом, заходів до забезпечення правового і соціального захисту працівників МВС, військовослужбовців та працівників Національної гвардії, пенсіонерів із числа військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, членів їх сімей, розробляє пропозиції із зазначених питань і вносить їх на розгляд відповідних органів.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено, що службові обовязки по ліквідації наслідків аварії в 10-кілометровій зоні Чорнобильської АЕС позивач виконував на підставі наказу МВС СРСР №0189 від 30.07.1986 р., після цього проходив службу в органах МВС УРСР, МВС України, є інвалідом II групи, причинний зв'язок захворювань з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АБ № 0679059 від 14.07.2016 р.

Аналізуючи в сукупності зазначені докази, суд приходить до переконання про необхідність покладення обовязку щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди внаслідок пошкодження здоровя на Міністерство внутрішніх справ України як на центральний орган виконавчої влади.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 р. у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для суддів.

При вирішені справи суд не приймає до уваги ствердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди внаслідок зазначеного пошкодження здоров'я, оскільки в судовому засіданні встановлена наявність у позивача захворювання, причиною якого стало виконання службових обов'язків, а згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

З урахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає, що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню по відшкодуванню моральної шкоди, суд керувався вимогами вищезазначеного законодавства та конкретними обставинами справи.

Позивач у звязку з отриманням високої дози радіоактивного опромінення, що стало наслідком ушкодження його здоровя, перебування тривалий час на лікарняному, проходження численних медичних оглядів та обстежень. В результаті чого, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, що порушило його звичні нормальні звязки, йому необхідно додавати додаткових зусиль для організації свого життя в сімї та суспільстві.

Між тим, суд не може погодитися з розміром моральної шкоди, визначеної в позовній заяві. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу суд враховує конкретні обставини справи, групу інвалідності, характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, і, виходячи з засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 60 000 грн., в іншій частині позов не підлягає задоволенню за безпідставністю.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України судові витрати в сумі 640 грн. суд вважає за необхідне стягнути з відповідача.

Керуючись ст. 213-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України, , на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, 60 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.І. Боровікова