УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомна ОлександраДмитрівна, про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0732 га по АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на цю земельну ділянку.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що при укладенні 29 травня 2013 року договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки між ним та його сином - відповідачем ОСОБА_5 було досягнуто домовленості про продаж цієї земельної ділянки за 11 371 грн., проте вказані грошові кошти відповідач йому не передав йому, а написав письмову розписку, взявши на себе зобов'язання сплатити цю суму коштів до 30 квітня 2015 року.

Посилаючись на те, що станом на 19 лютого 2016 року відповідач відмовився від оплати визначеної сторонами вартості відчуженої земельної ділянки, ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_6, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, а також умови п. п. 2.1, 2.2 договору, відповідно до яких грошові кошти отримані продавцем від покупця під час посвідчення цього договору і підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту одержання ним від покупця 11 371 грн, як повної оплати за продану земельну ділянку (а. с. 3-4), дійшовши обґрунтованого висновку, що умови оспорюваного договору свідчать про здійснення повного розрахунку між сторонами за цим договором і позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що розрахунок за договором між сторонами не відбувся.

Також судом апеляційної інстанції вмотивовано відхилено посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, на складання ним 21 березня 2012 року заповіту в інтересах відповідача ОСОБА_5, який на час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки не був скасований, оскільки відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті та саме по собі складення заповіту не перешкоджає заповідачу розпоряджатися за життя своїм майном, у тому числі і зазначеним у заповіті.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В. Попович