Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/2183/17 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 27 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за грошовим зобовязанням,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 14 березня 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до якого він передав останній у власність 10000 доларів США зі сплатою 5% щомісячно за користування позикою із зобовязанням повернути кошти до 14 липня 2009 року.

Проте у вказаний строк ОСОБА_2 не повернула грошові кошти, у звязку з чим він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31 січня 2014 року, яке набрало законної сили 8 квітня 2014 року, стягнуто із ОСОБА_2 на його користь 87248 грн. 61 коп. заборгованості за вказаним договором позики, з яких 79900 грн. становить сума основного боргу та 7349 грн. 61 коп. 3% річних за порушення грошового зобовязанням.

Вказує, що оскільки ОСОБА_2 не виконала рішення суду, грошове зобовязання не припинилося, а відтак він має право на одержання процентів за користування позикою, втрат від інфляції та 3% річних.

Таким чином, із ОСОБА_2 підлягає стягненню 233351 грн. 42 коп. заборгованості за грошовим зобовязанням, з яких 143820 грн. проценти за користування позикою та 82202 грн. 51 коп. втрати від інфляції за період з 1 лютого 2014 року по 31 січня 2017 року, а також 7328 грн. 91 коп. 3% річних за період з 1 лютого 2014 року по 20 лютого 2017 року.

З урахуванням викладеного, просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь зазначені кошти.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 233351 грн. 42 коп. заборгованості за грошовим зобовязанням, з яких: 143820 грн.- проценти за користування позикою; 82202 грн. 51 коп. втрати від інфляції; 7329 грн. 91 коп. 3% річних та 2333 грн. 52 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, зазначає, що відповідно до чинного законодавства валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, отже, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

На думку апелянта, відносно позовних вимог ОСОБА_3 сплив строк позовної давності. Окрім того, ОСОБА_2 отримала валютні цінності - речі, визначені родовими ознаками, і нарахування процентів за таким договором позики не передбачено.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 10000 доларів США, зі сплатою 5% у місяць за користування позикою, із зобовязанням повернути вказану суму готівкою в повному обсязі в строк до 14 липня 2009 року (а.с. 56).

Оскільки у встановлений угодою строк ОСОБА_2 не повернула суму позики, у липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за даним договором, яка складалась з: основного боргу у розмірі 79900 грн., що є еквівалентним 10000 дол. США, інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31 січня 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 79900 грн. боргу за договором позики та 7348 грн. 61 коп. 3% річних, за період з 1 січня 2010 року по 23 січня 2013 року, а всього 87248 грн. 61 коп.

Доказів того, що зазначене рішення виконано ОСОБА_2, суду не надано.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що у встановлений договором строк ОСОБА_2 не повернула суму позики, не сплатила відсотки та в подальшому не виконала рішення суду, що, в свою чергу, є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, та стягнення на користь позивача відсотків за користування позикою протягом періоду з 1 лютого 2014 року по 31 січня 2017 року, інфляційних нарахувань за вказаний період, а також 3 % річних за період з 1 лютого 2014 року по 20 лютого 2017 року.

Проте повністю погодитись з таким висновком не можна.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно зі ст.526, ч.1 530 та 610 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання).

Так, за правилами ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599,600,601, 604-609 ЦК України, відповідно до яких зобовязання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у звязку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смертю боржника, якщо зобовязання є нерозривно повязаним з його особою і у звязку з цим не може бути виконано іншою особою; смертю кредитора, якщо воно є нерозривно повязаним з особою кредитора; ліквідацією юридичної особи ( боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобовязання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу.

Оскільки у зазначених правових нормах відсутня така підстава припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 не виконала зобовязання, позовні вимоги про стягнення відсотків за користування позикою та 3 % річних є обгрунтованими.

Разом з тим, у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з правилами ст. 257, ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 2,3 статті 264 ЦК України також передбачено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В спірному договорі позики сторони визначили строк виконання зобовязання до 14 липня 2009 року. Отже, перебіг строку позовної давності розпочався з 15 липня 2009 року.

У липні 2011 року року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, що, в свою чергу, свідчить про переривання строку позовної давності.

З даними позовними вимогами ОСОБА_3 звернувся у лютому 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Заперечуючи проти позову, представник ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення відсотків за користування коштами у розмірі 143820 грн., а також 7329 грн. 91 коп. 3 % річних не підлягають до задоволення у звязку з пропуском строку позовної давності.

При вирішенні спору поза увагою суду залишилась та обставина, що за змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначено у гривні. Прийняття судом рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначено в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Враховуючи вищезазначене, у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 82202 грн. 51 коп. слід відмовити за безпідставністю.

За таких обставин, рішення підлягає скасуванню з постановленням нового, - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259,268,367374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 31 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення,- про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2017 року.

Головуюча : Судді: