АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2077/17 Справа № 205/8333/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Григорєвій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми завдатку, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми завдатку відмовлено (а.с.58-60).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в частині стягнення подвійної суми завдатку у сумі 13000 грн. Витребувати у відповідача ОСОБА_5 копію договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 21.02.2016 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди квартири, згідно умов якого остання передала, а позивач прийняв в оренду квартиру АДРЕСА_2 (а.с.26-27).

Як пояснив позивач в судовому засіданні, в суді першої інстанції, йому було запропоновано переїзд із квартири № 4 до квартири № 6 в цьому ж будинку, яка була більша за площею і орендна плата становила 6500 грн. в місяць. Однак, письмовий договір між сторонами не було укладено. Позивач вніс додаткові кошти в сумі 1000 грн. з метою підвищення суми завдатку з 5500 грн. до 6500 грн. та вніс місячний платіж в сумі 6500 грн. Зазначив, що умови договору оренди залишились такі ж самі, як по квартирі № 4.

Відповідачем вищезазначені факти не заперечувалися

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У справі відсутні письмові докази щодо передачі позивачем коштів в якості завдатку в розмірі 6500 грн. відповідачу, доказів укладання договору оренди квартири № 6 у встановленому законом порядку не надано, у звязку з чим відсутні підстави для повернення суми завдатку у подвійному розмірі.

Разом з тим, відповідач не заперечувала, що позивач, при укладенні письмового договору оренди квартирі № 4, а потім, при укладенні усного договору оренди квартири № 6, у якості оплати орендних платежів передав їй грошові кошти в сумі 11 000 грн., що сума 6500, яка була внесена ОСОБА_4, була завдатком.

Проте, відповідач стверджувала, що позивач не оплатив останній місяць проживання в квартирі № 6, а саме, за серпень місяць 2016 року орендну плату не вніс. У в звязку з чим, вказану суму завдатку в розмірі 6500 грн. вона зарахувала, як платіж за серпень місяць, тому вважає, що немає підстав для повернення завдатку позивачу.

Позивачем не надано письмових доказів виконання умов договору оренди від 21 січня 2016 року, тобто сплати всіх орендних платежів, а надана лише одна квитанція за один місяць оплати.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано письмових доказів виконання умов договору оренди від 21 січня 2016 року, а у відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно зясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.1 ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема, квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Згідно ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобовязаний своєчасно вносити плату за житло.

Крім того, відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемними.

Встановлене у ст. 547 ЦК України правило має загальний та універсальний характер стосовно форми правочинів із забезпечення виконання зобов'язання. На зазначені правочини поширюються вимоги ст. 207 ЦК України, що встановлюють обов'язкову письмову форму. Зокрема, відповідно до частин 1, 2 указаної статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Крім того, ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу за вже укладеним зобов'язанням, і способом забезпечення виконання цього зобов'язання. Забезпечувальне зобов'язання є похідним від основного зобов'язання сторін.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь зі сторін.

Отже, положення зазначених норм матеріального права підлягають застосуванню до правовідносин, що випливають з договору найму (оренди) житла, укладеного у письмовому вигляді.

Як видно із справи, ОСОБА_4 не надав договір з ОСОБА_5, щодо оренди квартири АДРЕСА_3, з орендною платою 6500,00 грн. на місяць, на виконання якого має бути виплачено завдаток.

Факт відсутності письмового договору оренди квартири не заперечувала і ОСОБА_5

Таким чином, наведені обставини свідчать, що ОСОБА_4 не надав у порядку, передбаченому ст.60 ЦПК України, належних та допустимих доказів, визначених ст. 57, 58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме доказів щодо укладання договору оренди квартири АДРЕСА_4, строку його укладання, умов щодо оплати, у порядку, визначеними нормами ст. 810, 811, 812, 820, 821 ЦК України, щодо передачі завдатку, його розміру, строків та сплати орендних платежів.

За вимогами норм ст. 57-60 ЦПК України, які дають поняття доказів, порядок їх подання та врегульовують обов'язки доказування, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертизи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

В апеляційній скарзі апелянт, як на підстави скасування рішення суду першої інстанції, посилається на порушення норм процесуального права, а саме, що судом проведено не повний розгляд доказів та не досліджено наявність доказів достатніх для висновку суду в справі і оцінка всієї сукупності наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено жодного порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Правові підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції визначені ст.309 ЦПК, жодної з якої апелянтом не наведено, як не наведено жодного спростування висновків суду першої інстанції. Відповідно до вимог ст.. 10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, чого апелянтом зроблено не було.

Рішення суду відповідає вимогам ст.213, 214 ЦПК та підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: