Справа № 219/7402/17
Провадження № 2/219/3603/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря Троян Л.К.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Маджа Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в м. Бахмут цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про позбавлення відповідача батьківських прав щодо його сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем з квітня 2005 року та проживала однією сім'єю до 2009 року, що встановлено рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року. В період шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року одночасно зі встановленням батьківства були стягнуті аліменти з відповідача на користь позивача на утримання ОСОБА_5. 21 лютого 2015 року позивач вступила у шлюб та змінила прізвище. На теперішній час вона перебуває вдома по догляду за дитиною до 3-х років, тимчасово не працює. Батько дитини не оказує ніякої матеріальної допомоги, як на оздоровлення дитини, так і додаткові витрати, пов'язані з лікуванням дитини. У зв'язку з тим, що кожний рік дитині необхідно оздоровлення, а також необхідно лікування, позивач з дитиною стає на облік в обласній поліклініці, яка знаходиться у м. Донецьк і необхідно виїжджати на періодичне обстеження та лікування дитини ОСОБА_5 на тимчасово окуповану територію, а відповідач не дає згоди, не допомагає матеріально і т.п. Також відповідач з дитиною не мешкає, не відвідує сина ні вдома, ні у школі. З дитиною не спілкується навіть по телефону, тому позивач вважає, що має право звернутись до суду з цим позовом. Позивач вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання сина, чим порушує ст. 150 СК України.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, зазначивши, що відповідач взагалі не спілкується з сином, не намагається зустрітись з ним та налагодити спілкування з сином, при цьому навпаки уникає зустрічей та спілкування з ним. Також позивач пояснила суду, що через виниклу у відповідача заборгованість по аліментам в 2013 році між ними було укладено договір, відповідно до якого відповідач в рахунок сплати аліментів надав їй грошові кошти в сумі 5000 доларів США. Проте після укладення вказаного договору відповідач більше не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини, в тому числі на інші витрати на оздоровлення, хоча дитина має певні хронічні захворювання.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, зазначивши, що відповідач умисно нехтує своїми батьківськими обов'язками, не цікавиться вихованням та розвитком дитини, не приймає участі у вихованні сина, при цьому навіть протягом всього розгляду справи не здійснив жодних спроб для налагодження спілкування з сином, що свідчить про небажання відповідача виконувати свої батьківські обов'язки належним чином та на достатньому рівні.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що може бути гарним батьком, при цьому не заперечував, що не приділяє уваги вихованню сина, не спілкується з ним, але це через те, що позивач чинить йому перепони у цьому. Також відповідач підтримав надані ним до суду письмові заперечення на позовну заяву, додавши при цьому, що до служби у справах дітей він не звертався із заявою про визначення часу для спілкування з сином, оскільки з 2015 року ОСОБА_1 весь час звертається до суду з різними позовними заявами до суду, що ускладнює їх відносини, в тому числі і можливість спілкування з сином. Вважає, що позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Позивачем не доведено яким чином відповідач негативно впливає чи може впливати на сина, а також позивачем не обґрунтовано та не доведено яким чином позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів сина. Просив при ухваленні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування, згідно якого позбавлення відповідача батьківських прав визнано недоцільним, та надати йому шанс виправитись і налагодити стосунки з сином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Органу опіки та піклування Бахмутської міської ради Маджа Г.П. в судовому засіданні залишила вирішення питання про позбавлення батьківських обов'язків ОСОБА_3 у відношенні до його неповнолітнього сина ОСОБА_5 на розсуд суду.

Допитаний в судовому засіданні в присутності психолога ОСОБА_6 малолітній син сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, пояснив суду, що він проживає разом з позивачем та її чоловіком останні роки, раніше він жив з матір'ю та бабусею. З батьком ОСОБА_5 не спілкується, оскільки батько уникає його, ховається в машині коли зустрічає сина в місті. Останній раз ОСОБА_5 бачив батька приблизно чотири роки тому. Зі святами батько його не вітає навіть по телефону, ніколи не дарує подарунків, не дзвонить, не приходить до школи, тому він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Разом з тим, в судовому засіданні ОСОБА_5 пояснив суду, що він має бажання спілкуватись з батьком оскільки потребує його уваги, якщо батько виявить таке бажання.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є цивільною дружиною зведеного брата ОСОБА_1, з якою вона знайома з 2003 року. Також свідок повідомила суду, що 2-3 рази на тиждень вона приходить у гості до позивача і їй відомо, що відповідач не приймає участі у житті їх дитини ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона є матір'ю позивача. Крім того, зазначила, що відповідач ніколи не цікавився життям свого сина, навпаки, він взагалі не визнавав своє батьківство, яке було в подальшому встановлено рішенням суду. Відповідач жодного разу не привітав сина зі святом, навіть з днем народження, не дарував йому подарунків, не дзвонив, не приходив. При цьому ОСОБА_3 уникає спілкування з сином, зустрічаючись з ним у місті, ховається від дитини.

Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, представника третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дістається висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача у відношенні його малолітньої дитини не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані статтями 164, 166, Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України).

Відповідно до вимог ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось з них.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в їх сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав в силу вимог закону є винятковою мірою сімейно-правової відповідальності, яка виникає при винній поведінці батьків, які не забезпечують виховання своїх дітей.

Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, відповідачі є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3, яке видане відділом державної реєстрації актів громадського стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 06 березня 2015 року (а.с. 4).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2010 року ОСОБА_10 визнано батьком ОСОБА_11 та стягнуто з 16 вересня 2009 року аліменти щомісяця у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним повноліття (а.с. 67-68).

23 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір про сплату аліментів на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якого за домовленістю батьків встановлено обов'язок ОСОБА_3 сплатити на утримання малолітньої дитини аліменти у твердій грошовій сумі одноразово в розмірі 40500 гривень, що еквівалентно 5000 доларам США, вказана сума визначена за домовленістю між сторонами. (а.с. 40). У вказаному договорі є відмітка про роз'яснення нотаріусом сторонам порядку укладення договорів про сплату аліментів на дітей, підстав та наслідків визнання їх недійсними. Вказаний договір є дійсним та ніким не оспорювався.

21 лютого 2015 року позивач вступила у шлюб з ОСОБА_13, після реєстрація якого отримала прізвище «ОСОБА_1» (зворот а.с. 9). У даному шлюбі позивач народила доньку ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Відповідно до наданої суду копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебуває на пенсії по інвалідності 3-ї групи за загальним захворюванням з 01 лютого 2017 року довічно (а.с. 62).

З копії довідки, виданої начальником Бахмутського об'єднаного управління ПФУ Донецької області 30 січня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_3 отримує пенсію у розмірі 1247,00 грн. (а.с. 63). Відповідно до довідки від 15 листопада 2017 року Бахмутського об'єднаного управління ПФУ Донецької області ОСОБА_3 отримав з червня по листопад 2017 року пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІІ групи на загальну суму 8152,00 грн. (а.с. 90).

Згідно висновку служби у справах дітей Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_3, у відношенні до його малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, служба у справах дітей, з метою соціального захисту малолітньої дитини, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні до його малолітньої дитини, у зв'язку з чим просить голову комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Бахмутської міської ради ОСОБА_16 розглянути питання про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Бахмутської міської ради (а.с. 87-89). Перед складанням такого висновку службою у справах дітей Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради зібрано наступний пакет документів.

Так, відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 31 липня 2017 року, складеного головним спеціалістом-юрисконсультом Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради ОСОБА_17, вбачається, що мати - ОСОБА_1 створила належні побутові умови для проживання дитини ОСОБА_5, дбає про його фізичний розвиток та матеріальне забезпечення, батько ОСОБА_3 з родиною не проживає, участі у вихованні сина не приймає (а.с. 76).

Згідно довідки ТОВ «ТБК «СХІД» від 07 серпня 2017 року, ОСОБА_1, яка є власником квартири ; АДРЕСА_2 проживає син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 77).

Разом з тим, з довідки ОСМД «Ювілейна» від 04 серпня 2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 проживав разом з батьком в квартирі АДРЕСА_1 в період з 23 грудня 1992 року по 05 липня 2016 року (а.с. 78).

Відповідно до характеристики голови квартального комітету № 21 ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3, характеризується з позитивної сторони (а.с. 80).

Згідно інформації начальника УПСЗН Бахмутської міської ради від 03 серпня 2017 року ОСОБА_1 на обліку в Управлінні як одержувач тимчасової допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, на ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не перебуває (а.с. 82).

З інформації головного лікаря ЦПМСД Бахмутської міської ради від 04 серпня 2017 року вбачається, що на території обслуговування амбулаторії № 6 за адресою: АДРЕСА_2 мешкає дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Піклується про стан здоров'я дитини, звертається до амбулаторії під час хвороби мати ОСОБА_1, зауважень щодо догляду за дитиною немає, призначення та рекомендації лікаря мати виконує, дитина доглянута, розвивається та щеплена згідно віку. За весь період знаходження дитини на обліку батько ОСОБА_3 до амбулаторії не звертався, станом здоров'я дитини не цікавився (а.с. 84).

Відповідно до інформації в.о. директора Бахмутської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Бахмутської міської ради Донецької області про участь батьків у вихованні сина ОСОБА_5, дитину виховує мати ОСОБА_1 (ОСОБА_1), батько дитини ОСОБА_3 з сім'єю не проживає, участі у вихованні сина не приймав, упродовж всього навчання сина школу не відвідував, кошти на харчування дитини у шкільній їдальні не здавав, не приймав участі у спонсорській допомозі школі (а.с. 85).

З протоколу бесіди з дитиною вбачається, що 31 липня 2017 року головним спеціалістом-юрисконсультом Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради ОСОБА_17 проведено бесіду з малолітньою дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в результаті якої ОСОБА_5 повідомив, що батька бачив востаннє 4 року тому, він тоді відпочивав з мамою у піцерії і попросив маму, щоб вона подзвонила татові, щоб він прийшов. Батько приїхав, але посварився із мамою і поїхав, з сином не поспілкувався. Батько йому не дзвонить, на день народження та інші свята його не вітають, до школи до нього не приходить. Одного разу батько побачив ОСОБА_5 з матір'ю і ховався, щоб з ними не побачитись. Хлопчик знає про те, що в суді є справа про позбавлення батьківських прав його батька і не заперечує проти цього (а.с. 86).

Відповідно до висновку № 01/11-621 від 04 вересня 2017 року орган опіки та піклування Бахмутської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у відношенні до його малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 37-39).

Звертаючись до суду із позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, позивач посилалася на те, що відповідач покладених на нього батьківських обов'язків не виконує, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться життям сина, на приймає участі у додаткових витратах на дитину.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків

Відповідно до приписів ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст. 152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Крім того, у справах, що стосуються вирішення питання про позбавлення батьківських прав склалась і усталена практика ЄСПЛ. Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 р. наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Відповідно до рішення ухваленого 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. (п. 54)

Отже, аналізуючи норми національного законодавства та враховуючи міжнародні стандарти, слід зробити висновок, про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки в даному випадку як для батька так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.

Судом встановлено, що матеріалів, компрометуючих особу відповідача, а також будь-яких доказів, які б підтверджували шкідливість особистого спілкування батька з сином в судове засідання позивачем або її представником надано не було.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що батько дитини не знайшов спільної мови з позивачем. Конфліктні стосунки, які склалися між сторонами, не можуть на думку суду бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, то позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Крім того, як зазначалося, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов'язків.

Суд погоджується з твердженням позивача та її представника про неналежне ставлення відповідача до виховання свого сина. Суд, зокрема, відзначає пасивне ставлення відповідача до участі у вихованні сина та невжиття передбачених законом заходів до усунення перешкод у спілкуванні з ним, якщо такі мали місце. Водночас, на думку суду, позбавлення відповідача батьківських прав є передчасним, оскільки зміни в його поведінці на краще можливі, про що свідчить позитивна характеристика відповідача (а.с. 80), відсутність у нього шкідливих звичок та чинників, що мали б згубний вплив на дітей. Суд визнає щирими висловлювання відповідача щодо бажання брати участь у вихованні сина, небайдужість до його долі.

Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи позивача, що відповідач ухиляється від матеріального утримання свого сина, враховуючи, що сторонами 23 лютого 2013 року було укладено договір про сплату відповідачем аліментів на дитину у твердій грошовій сумі одноразово в розмірі 40500 грн., при цьому відповідачем зобов'язання за даним договором виконані в повному обсязі, що не оспорювалось сторонами в ході судового розгляду.

Що стосується зауважень позивача, що дитина має хронічні захворювання та потребує постійного лікування, а відповідач не надає матеріальної допомоги на лікування, то суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що, відповідно до вимог ст. 185 СК України, вона має право звернутись до суду з позовом про стягнення з батька дитини додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

При ухваленні рішення суд приймає до уваги та враховує думку малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо можливості позбавлення батька батьківських прав відносно нього, але згідно з ч. 3 ст. 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, до того ж суд приймає до уваги пояснення малолітньої дитини щодо його бажання спілкування з батьком.

Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову у зв'язку тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками стосовно сина ОСОБА_5 в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, винної поведінки відповідача.

Разом з тим, як зазначає Пленум Верховного суду України в свій Постанові від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, суд вважає, що відповідача слід попередити про необхідність зміни його ставлення до виховання дитини, при цьому відмовивши в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що при відкритті провадження у справі суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору до винесення рішення, при цьому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з позивача слід стягнути судовий збір на користь держави.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 212 -215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_2, на користь держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Повний текст рішення виготовлено 18 грудня 2017 року.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти дів з дня отримання копії цього рішення. 14.12.2017

Суддя О.С.Конопленко