Провадження № 2/761/5487/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» про визнання недійсним пункту кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

01.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Кліринговий дім» про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору № 000509/41-2012 від 24.12.2012 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.12.2012 року між ним та ПАТ «Банк «Кліринговий дім» було укладено кредитний договір № 000509/41-2012, відповідно до умов якого позивачу було відкрито поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування в розмірі 120000,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 26 % річних терміном дії до 23.03.2013 року. Разом з тим, оскільки на думку позивача у пункті 7.1 вказаного кредитного договору визначено право відповідача в односторонньому порядку збільшувати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки, що суперечить вимогам закону, тому останній звернувся до суду з даним позовом

Позивач в судове засідання не з'явився, однак його представник через канцелярію суду подав письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду подав письмове заперечення, зі змісту якого вбачається, що останній проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 24.12.2012 року між ним та ПАТ «Банк «Кліринговий дім» було укладено кредитний договір № 000509/41-2012, відповідно до умов якого позивачу було відкрито поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування в розмірі 120000,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 26 % річних терміном дії до 23.03.2013 року.

Згідно з ч.1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

При цьому, у відповідності до положень ч.1 ст. 626, ст. 627 та ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

На підставі вищевказаного, суд вважає, що укладаючи кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилаючись на положення ч.3 ст. 1056-1 ЦК України та ч.1 ст. 203 ЦК України, вважає, що пункт 7.1 кредитного договору необхідно визнати недійсним, оскільки у ньому визначено право відповідача в односторонньому порядку збільшувати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки, що суперечить вимогам закону.

Відповідно до оскаржуваного пункту 7.1 кредитного договору, за прострочення погашення кредиту (дострокового погашення Кредиту у випадках, передбачених цим Договором та/або Кінцевого погашення Кредиту), Позичальник сплачує Банку подвійний розмір процентів (у відсотка річних), вказаний в п.2.3.2 цього Договору, від простроченої суми Кредиту за кожний день прострочення.

Разом з тим, з аналізу положень кредитного договору та змісту заперечень відповідача, вбачається, що внаслідок механічної описки, під посиланням на пункт 2.3.2 у пункті 7.1 кредитного договору мається на увазі посилання на пункт 2.3, де зазначений розмір процентної ставки за користуванням кредитом у розмірі 26 % відсотків річних.

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч.1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012 року), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає, що підставою для визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору є те, що він суперечить положенням ч.3 ст. 1056-1 ЦК України, а саме у вказаному пункті визначено право відповідача в односторонньому порядку збільшувати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки.

Однак, судом встановлено, що фіксована процентна ставка у розмірі 26 % відсотків річних, передбачена пунктом 2.3 кредитного договору, відповідно до умов договору є незмінною, при цьому у пункті 7.1 кредитного договору фактично зазначено не про правовідповідача в односторонньому порядку збільшувати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки, а про відповідальність позивача за прострочення погашення кредиту шляхом сплати відповідачу подвійного розмір процентів (у відсотка річних).

Таким чином, судом встановлено, що під час укладення кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено жодного з порушень закону положеннями оскаржуваного пункту 7.1 кредитного договору, при цьому стороною позивача не надано будь-яких доказів на підтвердження викладених в позові обставин, суд вважає, що законні підстави для визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору № 000509/41-2012, укладеного 24.12.2012 року між ПАТ «Банк «Кліринговий дім» та ОСОБА_1 відсутні, а тому відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57 - 61, 79, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 293, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» про визнання недійсним пункту кредитного договору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: