РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси,

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

при секретарі Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Гемо медика Одеса» про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ТОВ «Гемо медика Одеса», згідно якої просила:

- визнати незаконним та скасувати Наказ від 05.06.2017 року №15-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, на підставі ч.2 ст. 41 КЗпП Утрати:

- зобов'язати ТОВ Гемо медика Одеса, поновити на посаді завідуючої лабораторією ОСОБА_1 з 05.06.2017 року.

При цьому посилаючись на те, що з 05.01.2017 року ОСОБА_1, працювала лікарем-лаборантом в ТОВ «Гемо медика Одеса», згідно Наказу про призначення від 15.12.2016 року № 1-к, згідно наказу № 4к була переведена на посаду завідуючої лабораторії ТОВ «Гемо медика Одеса».

Проте, з невідомих причин 17.07.2017 року, вона отримала поштою свою трудову книжку із записом про звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України по втраті довір'я, на підставі Наказу від 05.06.2017 року №15-к.

Позивач зазначила, що 05.06.2016 року вона знаходилася на роботі, виконувала покладені на неї обов'язки, з Наказом про звільнення від 05.06.2016 року № 15-к її не ознайомлювали, трудову книжку не видавали.

Також, зазначила, що безпосередньо обслуговуванням грошових коштів, товарних або культурних цінностей не займалася. Окрім цього, у разі виникнення сумнів щодо належного виконання позивачем своїх посадових обов'язків та можливості прийняття наказу із посиланням на п.2 ст.41 КЗпП України, передумовою для цього, є видання наказу про проведення службового розслідування відносно позивача та складання комісією актів про проведення службового розслідування, у яких би були встановлені факти розтрати, незбереження, нестачі грошових коштів чи товарно-матеріальних цінностей. Проте, накази про проведення службового розслідування відносно позивача не видавались, а акти комісії про проведення службового розслідування не складались.

За таких обставин позивач вважає, що її звільнення на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, є передчасним та незаконним, а тому вона підлягає беззаперечному поновленню на роботі на посаді, яку займала до звільнення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Згідно наданих у ході судового засідання письмових заперечень, позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, відповідач не визнає та вважає їх протиправними з огляду на те, що комісією ТОВ «Гемо медика Одеса» на підставі наказу від 25 травня 2017 року № 7 «Про проведення службового розслідування» було складено Акт про проведення службового розслідування № 1 від 05 червня 2017 року. Відповідно до даного Акту, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебуваючи в шлюбних стосунках та маючи на меті незаконне збагачення та завдання шкоди ТОВ «Гемо медика Одеса», розробили план про переведення працівників та заволодіння майном ТОВ «Гемо медика Одеса» та ТОВ «Гемо медика Україна» через ПП «Інтермедика» засновником якої є ОСОБА_1, на підставі чого, її було звільнено за ч.2 ст. 41 КЗпП України, у звязку із втратою довіри, а тому вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши наведені в позові доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Судом встановлено, що з 05.01.2017 року ОСОБА_1, працювала лікарем-лаборантом в ТОВ «Гемо медика Одеса», згідно Наказу про призначення від 15.12.2016 року № 1-к, згідно наказу № 4 к була переведена на посаду завідуючої лабораторії ТОВ «Гемо медика Одеса».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1В було ознайомлено під розпис з Посадовою інструкцією завідувача клініко-діагностичної лабораторії (код КПДК 003:2010:1229.7) № 1 від 17 березня 2015 року.

Розділом 2 Посадової інструкції визначено обовязки завідувача лабораторії, зокрема, на завідувача лабораторії покладаються обовязки з керівництва лабораторією (п. 2.1), розробки та затвердження графіків роботи працівників лабораторії, здійснення належної розстановки, використання медичних кадрів (п. 2.14), забезпечення додержання працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку (п. 2.15), тощо. Завідуючому лабораторією безпосередньо підпорядковані всі працівники лабораторії (п. 7.3).

Пунктом 2.6 Посадової інструкції на завідувача лабораторії покладаються обовязки із зберігання засобів вимірювальної техніки, обладнання, тощо. Розділом 4 Посадової інструкції встановлена відповідальність завідувача лабораторії за неналежне виконання своїх посадових обовязків, а також обовязків підпорядкованого персоналу (п. 4.1.1); за вчинення матеріальної шкоди закладу, а саме втрата обладнання, інструментарію (п. 4.1.4).

Тобто, позивач безпосередньо займалася обслуговуванням грошових коштів та товарних цінностей.

Наказом № 7 від 25.05.2017 року, було створено комісію по проведенню службового розслідування у відношенні позивача та комерційного директора ОСОБА_2, у звязку із необхідністю виявлення причини дій, які направлені на нанесення шкоди фінансово-господарській діяльності ТОВ «Гемо медика Одеса», дій, направлених на незаконне заволодіння та розтрату майна ТОВ «Гемо медика Україна» тощо.

Актом про проведення службового розслідування № 1 від 05 червня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1, являючись службовою особою, яка виконувала організаційно-розпорядчі обовязки по керівництву трудовим колективом та адміністративно-господарські обовязки по розпорядженню грошовими коштами та майном підприємства, навмисне, діючи з корисних спонукань, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та інших осіб, використовуючи всупереч інтересам Товариства свої службові повноваження, спричинила тяжкі наслідки охоронюваним правам та інтересам Товариства. Вказані обставини встановлені в ході досудового розслідування за матеріалами кримінального провадження № 0002387 та викладені в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2017 року (кримінальна справа № 522/11009/17; провадження № 1-кс/522/13196/17, слідчій суддя Попревич В.М.).

Службове розслідування було проведено відповідно до наказу від 25 травня 2017 року № 7. Позивач відмовилася надавати пояснення з викладених обставин, про що складено відповідний акт. Заяв, заперечень від позивача не надходило.

У звязку із зазначеним, відповідачем було прийняте рішення про звільнення позивача на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП, про що видано відповідний наказ від 05 червня 2017 року № 15-к. Позивач відмовився від ознайомлення із наказом про звільнення та отримання копій цього наказу, у звязку з чим складено відповідний акт. В подальшому примірник наказу та трудової книжки направлено позивачу поштою, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія конверту з описом.

Відповідно до пункту 2 статті 41 Кодексу законів про працю України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушив правила проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Таким чином, утрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен зясувати: чи становить виконання операцій, повязаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обовязків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

У пункті 35 правових позицій Верховного Суду України «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» від 01.12.1997 р. викладено аналогічну позицію. Так, Верховний Суд України вказав: за п. 2 ст. 41 КЗпП трудовий договір може бути розірвано тільки з працівниками, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, тобто такими, з якими може бути укладено договір про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність або які, незалежно від можливості укладення такого договору, зайняті прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей (наприклад головний бухгалтер). Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником навмисних або необережних дій, що давали роботодавцю підстави для втрати до нього довір'я. Зокрема, це може бути порушення працівником правил проведення операцій з матеріальними цінностями, а не факт недостачі їх.

Таким чином, в розумінні чинних положень трудового законодавства України для звільнення працівника з підстав зазначених у пункту 2 статті 41 КЗпП України можливе за умови його дій, що дають підстави для втрати довіри.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 20.04.16 року в справі № 6-100цс16

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновків, що ОСОБА_1 виконуючи обовязки завідувача лабораторії, яка, серед іншого відповідно до пунктів 2.1, 2.6, 2.14, 2.15 посадової інструкції зобовязана здійснювати керівництво лабораторією та трудовим колективом, зберігати обладнання лабораторії, та на яку відповідно до пункту 4.1.4 покладається відповідальність за втрату обладнання, інструментарію тощо, допустила порушення правил внутрішнього розпорядку Товариства, порушення медичним персоналом лабораторії Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637; , узвязку із чим власник або уповноважений ним орган може звільнити позивача за пунктом 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України. Оскільки матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем наявність підстав для втрати щодо неї довіря зі сторони відповідача, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та відмовляє ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись: ст.ст.1,2,10,11,15,27,60,110,212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Гемо медика Одеса» про визнання незаконним, скасування наазу про звільнення та поновлення на роботі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Бойчук А.Ю.