УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що за договором від 17 березня 2007 року останній отримав кредит у розмірі 3 438 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку із порушенням зобов'язань відповідача за кредитним договором, станом на 13 лютого 2014 року існує заборгованість: 17 893 грн 16 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 010 грн 76 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 45 985 грн 25 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн штраф (фіксована частина); 2 885 грн 29 коп. штраф (процентна складова) на загальну вартість 61 091 грн 14 коп., яку позивач просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 2 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення позову, оскільки борг за кредитним договором боржником сплачено на підставі судового рішення.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 17 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про отримання останнім кредитних коштів у розмірі 3 438 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Судовим наказом Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитом у розмірі 7 183 грн 32 коп.

Постановою державного виконавця ВДВС Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції від 15 листопада 2010 року закінчено виконавче провадження з виконання вищезазначеного судового наказу у зв'язку зі сплатою боргу у повному обсязі (а.с. 28).

Ураховуючи зазначені обставини, суди вважали, що ОСОБА_3 належним чином і повністю виконав умови кредитного договору. Разом з тим суди не врахували таке.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання суду на те, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, нарахування та сплата відсотків, комісійних, штрафів, водночас виникає грошове зобов'язання щодо сплати коштів, передбачених ст. 625 ЦК України є помилковим, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Оскільки судовим наказам Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року з ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість у розмірі 7 183 грн 32 коп., погашення якої відбулось 15 листопада 2010 року, що відповідно до вимог ЦК України вважається простроченням зобов'язання.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до передчасного висновку про те, що ОСОБА_3 належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором.

Однак відповідач подавав заяву про застосування строку позовної давності ( а.с. 47-48).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відтак, суди повинні вирішити даний спір з урахуванням вказаної заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можутьвважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Т.О. Писана
О.В. Попович