Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 414/1447/16-ц
Провадження № 22ц/782/83/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Назарової М.В., Стахової М.В.

за участю секретаря Коротенка С.В.

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором підряду,

встановив

12 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 16349,77 гривень за прострочення грошового зобов'язання за договором позики, який оформлений у вигляді розписки від 04 жовтня 2014 року.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, вказавши, що вона не позичала грошові кошти у позивача. Насправді між нею та позивачем був укладений договір підряду, по якому вона не має заборгованості перед позивачем.

Після цього позивач змінив підставу позову та просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором підряду від 26 серпня 2014 року, вказавши про те, що відповідачка неналежним чином виконала грошове зобов'язання, яке за погодженням сторін було визначено в іноземній валюті (доларах США). Залишок заборгованості складає 169,60 доларів США або 4372,98 гривень (відповідно до курсу НБУ 25,79 гривень). В обґрунтування позову вказав, що за умовами договору підряду він виконав наступні роботи: оформив проектно-технічну документацію на монтаж в квартирі відповідачки системи автономного опалення; погодив проведення монтажних робіт; провів монтажні роботи по переобладнанню квартири з централізованого на автономний вид опалення. Відповідачка лише частково оплатила його послуги. Значна частина вартості робіт на момент їй завершення відповідачкою сплачена не була. Тому вони погодили, що заборгованість відповідачка буде сплачувати частинами в строк до 01 листопада 2015 року щомісячними платежами по 54,23 долари США (на підтвердження цієї домовленості відповідачка власноруч написала розписку). Але цю домовленість відповідачка виконувала неналежно, оскільки сплачувала заборгованість в українській гривні без врахування на момент сплати курсу гривні до долара США.

Змінений позов відповідачка ОСОБА_3 також не визнала, вказавши на те, що вона повністю розрахувалась перед позивачем за надані ним послуги. Договором підряду не було передбачено виконання позивачем монтажних робіт, а лише збір та оформлення технічної та виконавчої документації, оформлення договорів від імені замовника. Ці роботи були нею оплачені, хоча вони виконані позивачем не у повному обсязі. За монтажні роботи вона сплачувати не зобов'язана, оскільки це договором не передбачено.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 грудня 2016 року (з урахуванням ухвали від 19 січня 2017 року про виправлення допущеної в резолютивній частині рішення описки), змінений позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг в розмірі 4372,98 гривень, що є еквівалентом 169,60 доларів США. Вирішено питання про судові витрати.

З рішенням суду не погоджується відповідачка, яка в своїй апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд не дав належної правової оцінки наявним у справі письмовим доказам; не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи; порушив норми матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідачка апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити; представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та надавши оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ч.1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір підряду на монтаж системи опалення в квартирі, що оформлено письмовим договором та розпискою. Вартість проведених позивачем робіт склала 17181,75 гривень, а сплачено відповідачкою було 6000 гривень. Таким чином утворився борг по оплаті договору підряду у сумі 11181,75 гривень, на підтвердження якого, з метою розстрочення платежу за монтаж та матеріали системи опалення, відповідачка надала розписку від 04 жовтня 2014 року. Позивачем виконані роботи за договором підряду згідно рахунків та актів звірки за власний рахунок, а відповідач зобов'язалася виплатити йому вказані грошові кошти за проведення таких робіт, що не було зроблено останньою, а тому грошові кошти в сумі 4372,98 грн. за договором побутового підряду підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

До правовідносин сторін суд першої інстанції застосував норми Цивільного кодексу України, які регулюють загальні положення про зобов'язання та відповідальність за їх порушення (статті 524, 526, 533, 629, 638, 652), а також норми, що регулюють правовідносини, що виникають з договору підряду (статті 837, 843, 865, 866, 870, 871, 873).

Апеляційний суд не може повністю погодитись з висновками суду, оскільки судом першої інстанції допущена неповнота з'ясування обставин справи та неправильне застосування до правовідносин сторін норм матеріального права (не застосовано закон, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В позовній заяві позивач посилався на те, що уклавши письмово договір підряду, в якому умовами оплати була вказана 100% передплата з проведенням розрахунків у національній валюті - гривні, сторони в подальшому змінили умови оплати на розстрочку та оплату в доларах США, на підтвердження чого була написана розписка. Тому для правильного вирішення спору, крім встановлення договірної природи правовідносин сторін, суд зобов'язаний був встановити, чи є визначена в розписці сума валютою боргу (вираження грошового зобов'язання у іноземній валюті) або валютою платежу (визначення валюти, у якій провадиться виконання зобов'язання, тобто розрахунком), адже законодавством встановлені обмеження для розрахунків у іноземній валюті.

Крім того, встановивши, що відповідачка має борг перед позивачем в іноземній валюті та стягнувши його гривневий еквівалент, суд зобов'язаний був застосувати до правовідносин сторін також і норми матеріального права, які регулюють порядок проведення розрахунків в іноземній валюті.

Відповідно до частин 1,2 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України підставами для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З вказаних вище підстав рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи та пояснень сторін в судовому засідані під час апеляційного розгляду справи встановлені наступні факти, які сторонами визнаються.

Відповідачка звернулась до позивача, який є суб'єктом підприємницької діяльності, за послугою з переведення її квартири з централізованого на автономний вид опалення. При цьому сторони погодили, що позивачем буде здійснено весь комплекс робіт, який включає в себе закупівлю необхідного обладнання та матеріалів, здійснення монтажних робіт, а також технічний та юридичний супровід в оформленні необхідних для таких робіт документів.

26 серпня 2014 року сторони уклали письмовий договір, в якому зазначена лише частина робіт, а саме: збір, оформлення технічної та виконавчої документації, укладання договорів від імені замовника. Інша частина послуг, про яку сторони усно домовились, а саме: закупівля необхідного обладнання та матеріалів, здійснення монтажних робіт по переобладнанню системи опалення квартири, в договорі зазначена не була.

Таким чином, 26 серпня 2014 року сторони уклали два договори - усний та письмовий.

В письмовому договорі сторони погодили, що оплата послуг за договором проводиться в безготівковій формі в українській національній валюті - гривні до початку робіт на умовах 100% передплати.

26 серпня 2014 року відповідачка сплатила позивачу 6000 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №8/9 (а.с.20).

27 вересня 2014 року відповідачка прийняла від позивача виконані монтажні роботи, що оформлено актом та рахунком (а.с.28,29).

Повна вартість виконаних робіт склала 17181,75 гривень, з яких: роботи по оформленню документації - 1850 гривень, монтаж системи опалення - 1200 гривень, матеріали системи опалення - 13256,48 гривень, матеріали (газ) - 875,27 гривень.

Таким чином, за роботи, визначені в письмовому договорі, відповідачка заборгованості не мала, оскільки до виконання цих робіт вона сплати більшу суму, ніж це заявлено позивачем.

Що стосується усного договору, то вартість монтажних робіт, а також закупівля необхідних для проведення монтажних робіт обладнання та матеріалів була проведена позивачем за власний рахунок і лише частково у розмірі 4150 гривень (6000 -1850) за рахунок відповідачки, які сплачені до початку проведення робіт 26 серпня 2014 року.

За виконані роботи позивачем заявлено до сплати відповідачкою 15331,75 гривень (17181,75 - 1850).

Таким чином, несплаченою залишилась вартість робіт у розмірі 11181,75 гривень (15331,75 - 4150).

04 жовтня 2014 року відповідачка оплатила позивачу 1581,75 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №8/123 (а.с.20).

Після цієї сплати залишок заборгованості склав 9600 гривень (11181,75 - 1581,75).

Такий розмір заборгованості сторони в судовому засіданні визнали, та пояснили, що вони домовились про те, що ця заборгованість буде виплачена відповідачкою в розстрочку протягом року щомісячними рівними платежами, оскільки на той момент вона не мала необхідних готівкових коштів для проведення повного розрахунку. На підтвердження цієї домовленості відповідачкою 04 жовтня 2014 року була написана розписка, в якій вона визнала свою заборгованість за монтаж та матеріали системи індивідуального опалення. Але в розписці був зазначений еквівалент заборгованості 9600 гривень в іноземній валюті 650,84 доларів США.

Після цього, в період з 29 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року відповідачкою були здійснені платежі на загальну суму 9602 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів (а.с.20,21).

Отже, заборгованість перед позивачем в національній грошовій одиниці - гривні відповідачкою погашена повністю.

Відповідачка заперечувала той факт, що зобов'язана була проводити розрахунок з позивачем в доларах США, а текст розписки про заборгованість в іноземній валюті написаний нею на вимогу позивача.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечував, що закупівля матеріалів та обладнання для проведення монтажних робіт в квартирі відповідачки здійснювалась позивачем на території України за цінами, які визначені в українській національній грошовій одиниці - гривні. А заборгованість відповідачки у розмірі 9600 гривень була переведена позивачем в доларовий еквівалент з метою захисту від інфляційних процесів, оскільки все обладнання та матеріали були придбані позивачем за власний рахунок в 2014 році, а розрахуватись за це відповідачка могла тільки протягом року.

Отже, між сторонами спір виник з приводу стягнення курсової різниці, яка викликана зростанням курсу долара в період дії розстрочки платежу, а долар США був обраний сторонами валютою платежу. При цьому не заслуговують на увагу доводи відповідачки про те, що вона не погоджувалась на такий порядок розрахунків з позивачем, адже він підтверджений власноруч написаною нею розпискою, в якому вона погодилась, що її заборгованість за монтаж та матеріали системи автономного опалення складає 650,84 доларів США та зобов'язалась погасити цю заборгованість щомісячними рівними платежами по 54,23 долари США. Але, не зважаючи на таке погодження, відсутні правові (законні) підстави для стягнення курсової різниці, адже законодавством встановлені обмеження для розрахунків у іноземній валюті.

Позивач є суб'єктом підприємницької діяльності, у зв'язку з чим на послуги, які він надає, розповсюджується законодавство про формування цін на послуги та порядок проведення розрахунків за надані послуги в іноземній валюті.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192 Цивільного кодексу України).

Частина 3 статті 533 Цивільного кодексу України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Частиною 2 статті 10 Закону України "Про ціни і ціноутворення" від 21 червня 2012 року № 5007-VI визначено, що ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічне положення закріплено в Постанові Кабінету Міністрів України від 08 грудня 1993 року №1998 "Про удосконалення порядку формування цін", в якій зазначено, що на території України ціни формуються, встановлюються та застосовуються виключно у національній грошовій одиниці, крім товарів з імпортною складовою.

Крім того, положення частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 198 Господарського кодексу України містять однакові за змістом положення про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Таким чином, виходячи з приписів вищезазначених норм права, позивач, як суб'єкт підприємницької діяльності, не мав права формувати ціну за свої послуги в іноземній валюті, а тому з вказаних вище підстав позов є необґрунтованим з нормативної точки зору.

Відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України у зв'язку з задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на сплату судового збору у розмірі 606,32 гривень, а понесені позивачем судові витрати у зв'язку з відмовою в задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Підсумовуючи наведене, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктами 1, 4 статті 307, статтями 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

вирішив

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 грудня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором підряду відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 606 гривень 32 копійки у відшкодування витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М

Судді Назарова М.В.

ОСОБА_5