Справа № 133/2293/16-ц Провадження № 22-ц/772/2735/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.09.2017 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних послуг, у звязку з чим підписав заяву б/н від 10.10.2011 року, згідно якої отримав кредит в сумі 2500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті: www.privatbank.uа складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Формулярами та стандартними формами, а саме «Умовами та Правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.uа були встановлені та передбачені умови кредитування та «Тарифи Банку», згідно яких обслуговується відповідач.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в Приватбанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

ПАТ КБ «ПриватБанк свої зобовязання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпорядитись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах кредитного ліміту.

Однак, ОСОБА_2 не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за договором, у звязку з чим станом на 31.07.2016 року загальна заборгованість відповідача за кредитом складає 26774,38 гривень, з них : заборгованість по кредиту 2494,93 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 19379,18 грн.; заборгованість по пені та комісії 3149,11 грн.; штраф фіксована складова 500 грн.; штраф процентна складова 1251,16 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.09.2017 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

У справі встановлено, що 10.10.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір б/н, за умовами якого банк зобовязався надати відповідачу кредит в сумі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Із довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» слідує, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був підписаний кредитний договір б/н від 10.10.2011 року, за яким було надано кредитні картки, зокрема 533354, строк дії якої закінчувався 08/2015 року.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний ліміт за картковим рахунком 533354 було збільшено 03.10.2012 року до 2000 грн, а 02.03.2013 року до 2500 грн (а.с. 57).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.10.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 станом на 31.07.2016 року заборгованість відповідача становить 26774,38 грн, з них : заборгованість по кредиту 2494,93 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 19379,18 грн.; заборгованість по пені та комісії 3149,11 грн.; штраф фіксована складова 500 грн.; штраф процентна складова 1251,16 грн.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження використання відповідачем кредитної картки, факту видачі ОСОБА_2 первинної платіжної картки № 533354 та строку її дії, а наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного в постанові від 09.11.2016 року у справі № 6-1457цс16, сам по собі не може розцінюватись як достатній доказ здійснення відповідачем операцій по такій платіжній картці.

Суд також виходив з того, що за даними банку вперше перевипуск картки було здійснено 01.10.2012 року, то вказаний позов не підлягає задоволенню у звязку із пропуском ПАТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення.

Зокрема, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову як по суті так і у звязку з пропуском строку позовної давності, що є незаконним, на що звертав увагу Пленум Верховного Суду України у розясненнях, викладених у п. 11 постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Дослідивши вимоги позову і докази в їх обґрунтування наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем загального строку позовної давності, адже строк позовної давності позивачем не пропущено, так як строк повернення коштів по кредитній картці 533354 закінчувався 08/2015 року, а з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд до відповідача у жовтні 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів також вважає, що позивачем доведено розмір заборгованості по тілу кредиту в сумі 1918,66 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком та випискою по картковому рахунку № 533354..

У справі встановлено та зазначене визнається відповідачем, що ним підписувалася анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, він знайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 43, 137).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Доводи відповідача про те, що анкета-заява не містить даних про вид картки, яка мала бути видана відповідачу, строк її дії та бажаний кредитний ліміт за такою платіжною карткою, що, на його думку, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, так як відповідачем не було отримано жодної кредитної картки, судова колегія вважає необгрунтованими, оскільки факт укладання договору про надання банківських послуг підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем, а також довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно якої банком було видано ОСОБА_2 кредитну картку № 533354, випискою по картковому рахунку № 533354, а тому позивачем відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України доведено факт укладання договору банківських послуг та надання відповідачеві кредитної картки.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дав свою згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, в тому числі і на право Банку в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний ліміт за картковим рахунком 533354 було збільшено 03.10.2012 року до 2000 грн, а 02.03.2013 року до 2500 грн (а.с. 57).

В той же час, позовні вимоги позивача в частині стягнення процентів з відповідача в розмірі 19379,18 грн. є не в повному обсязі доведеними та законними, з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає, що позивачем незаконно було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 10.10.2011 року, оскільки таке збільшення відбулося в односторонньому порядку відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, який не відповідає ст.10561 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та Правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та Правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Отже, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами станом за період по 31.08.2015 року виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 % річних, що відповідає п.2.1.1.2.14 Умов та Правил, згідно якого строк повернення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті.

При цьому, станом на 31.08.2014 року розмір заборгованості по процентам становив 1356,71 грн.

Розрахунок 1918,66 грн. х 30 % річних (період з 31.08.2014 року по 31.08.2015 року) = 575,60 грн.

При цьому, судова колегія зазначає, що строк дії картки закінчився 31.08.2015 року, а нова картка позивачем не видавалася відповідачу, тому з відповідача слід стягувати на користь банку за період з 01.09.2015 року по 31.07.2016 року заборгованість по процентам згідно облікової ставки Національного банку України, адже позивачем не надано суду доказів про існування між сторонами домовленості про встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-1412цс16, у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином розмір процентів за період з 01.09.2015 року по 31.07.2016 року становить 370,55 грн.

(Розрахунок :

1918,66 х 27 % (період з 01.09.2015 по 24.09.2015 року = 24 дні) = 518,04 : 365 (днів у році) х 24 = 34,06 грн. (сума процентів за 24 дні);

1918,66 х 22 % (період з 25.09.2015 по 31.12.2015 року = 98 дні) = 422,10 : 365 (днів у році) х 98 = 113,33 грн. (сума процентів за 98 днів);

1918,66 х 22 % (період з 01.01.2016 по 21.04.2016 року = 112 дні) = 422,10 : 366 (днів у році) х 112 = 129,17 грн. (сума процентів за 112 днів);

1918,66 х 19 % (період з 22.04.2016 по 26.05.2016 року = 35 дні) = 364,54 : 366 х 35 = 34,86 грн. (сума процентів за 35 дні);

1918,66 х 18 % (період з 27.05.2016 по 23.06.2016 року = 28 дні) = 345,36: 366 х 28 = 26,42 грн. (сума процентів за 28 дні);

1918,66 х 16,5 % (період з 24.06.2016 по 28.07.2016 року = 34 дні) = 316,58 : 366 х 35 = 30,27 грн. (сума процентів за 35 дні);

1918,66 х 15,5 % (період з 29.07.2016 по 31.07.2016 року = 3 дні) = 297,39 : 366 х 3 = 2,44 грн. (сума процентів за 3 дні).

Враховуючи наведене загальний розмір процентів становитиме: 1356,71 + 575,60 + 370,55 = 2502,86 грн.

Необґрунтованими судова колегія вважає також позовні вимоги про стягнення з відповідача пені з огляду на наступне.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., включаючи прострочення забовязань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.10.2011 року станом на 31.07.2016 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (50 та 100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Як вбачається з умов, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобовязання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише предявлено до стягнення тверду частину, по 50 та 100 гривень щомісячно.

Колегія суддів вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Також, зі справи вбачається, що відповідачем було сплачено (утримано, зараховано) згідно розрахунку заборгованості пеню в період з 01.09.2013 року по 12.12.2013 року в розмірі 100,89 грн., що є незаконним, а тому зазначена сума підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по процентам.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам підлягають задоволенню частково на суму 2401,97 грн. (розрахунок: 2502,86 100,89 (сплачена відповідачем пеня в період з 01.09.2013 року по 12.12.2013 року) = 2401,97 грн.).

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (п. 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг) не відповідає суті і змісту ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобовязання.

Крім того, зі змісту ст. 549 ЦК України випливає, що поняття штрафу визначений у цій статті та порядок його обрахунку, є обовязковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінений та викладений на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобовязання неустойкою в розумінні закону.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні позивальником строків платежів по кожному із грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Враховуючи, що ОСОБА_2 свої зобовязання за кредитним договором не виконує належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31.07.2016 року становить 4536,66 грн., з них : 1918,66 грн. тіло кредиту; 2401,97 грн. проценти, а також штраф (процентна складова), який становить 216,03 грн. (розрахунок 4320,63 х 5 % = 216,03).

Виходячи із зазначеного, апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за договором б/н від 10.10.2011 року станом на 31.07.2016 року в розмірі 4536,66 грн., з них : 1918,66 грн. - тіло кредиту; 2401,97 грн. - проценти; 216,03 грн. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи положення ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, судова колегія вважає, що з ОСОБА_2 слід стягнути пропорційно до задоволених вимог на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання позову в розмірі 233,43 грн. (розрахунок 1378 х 16,94 % = 233,43 грн.), а також за подання апеляційної скарги в розмірі 256,78 грн. (розрахунок 1515,80 х 16,94 % = 256,77 грн.).

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.09.2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 10.10.2011 року станом на 31.07.2016 року в розмірі 4536,66 (чотири тисячі пятсот тридцять шість) гривень 66 копійок, з них 1918,66 грн. - тіло кредиту; 2401,97 грн. - проценти, 216,03 грн. - штраф (процентна складова).

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позову в розмірі 233,43 грн., а також за подання апеляційної скарги в розмірі 256,78 грн., всього 490 (чотириста девяносто) гривень 21 копійка.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ОСОБА_3 ОСОБА_4 Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

ОСОБА_5 Шемета

Згідно з оригіналом

ОСОБА_3 Зайцев