Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/9574/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/778/1557/17 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», про визнання протиправним, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», про визнання протиправним, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, який неодноразово уточнювався.

В обґрунтування позову зазначав, що з 08.07.2013 року по 20.04.2015 року він працював слюсарем-ремонтником у відповідача. 20.04.2015 року його звільнили з займаної посади згідно з п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з призовом на військову службу. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки його було призвано на строкову військову службу під час мобілізації.
Враховуючи вищевикладене просив суд визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) № 146 від 20.04.2015 року про припинення трудового договору; поновити його на посаді слюсаря-ремонтника у ПАТ „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь з моменту звільнення, з 20.04.2015 року; стягнути з ПАТ „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 161 960,96 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати , ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що наказом № 146 від 20.04.2015 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря-ремонтника ПАТ „Запоріжсталь згідно з п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу (копія трудової книжки, наказ а/с 8, 43).
З повістки військового комісару Центрального обєднання районного військового комісаріату м. Запоріжжя ОСОБА_2 (а/с 46) вбачається , що ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу і зараховано в команду № НОМЕР_1 згідно із Законом України „Про військовий обов`язок і військову службу .
Згідно з довідкою військового комісара Центрального об`єднання районного військового комісаріату м. Запоріжжя від 25.06.2015 року, (а/с 49) ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України від 17.02.2015 р. № 88/2015 „Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році, відповідно до пункту 17 частини першої статті 106 Конституції України та на виконання Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-Х11, призваний з 29.04.2015 року на строкову військову службу до лав Збройних Сил України.
Згідно з особовою карткою працівника ОСОБА_1 20.04.2015 року був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 20.04.2015 року, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 20 квітня 2015 року, передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Частиною 3 цієї статті передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Статтею 10 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Із зазначеного вбачається, що законодавець чітко розмежовує строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Як видно із матеріалів справи, відповідно до повістки (а/с 46), військового квитка серії НОМЕР_2 (а/с 10), довідки військового комісара від 25.06.2015 р. (а/с 49) ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу до лав Збройних Сил України, і як військовослужбовця строкової служби призначено на посаду.
Надана позивачем довідка ТВО військового комісара ОСОБА_3 від 10.08.2016 року (а/с 9) не спростовує висновків відповідача про те, що підставою для звільнення ОСОБА_1 20.04.2015 року була повістка військового комісара про призов на строкову військову службу.
Таким чином станом на 20 квітня 2015 року, тобто на дату звільнення позивача, пунктом 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України заборонено звільняти лише працівників. призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Однак ця заборона не розповсюджувалась на ОСОБА_1 , який був призваний на інший вид військової служби - на строкову військову службу.
Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», що набрав чинності 11 червня 2015 року, були внесені зміни до п.3 ст. 36 та ч.3 ст. 119 КЗпП України, ч.2 обов`язок та військову службу» які стосувались саме поширення гарантій для працівників, звільнених у зв`язку з призовом на різні види військової служби, в тому числі і на строкову військову службу.
Однак, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, Закон України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», поширює свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття цим законом чинності, тобто після 11 червня 2015 року і тому не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, які виникли 20 квітня 2015 року.
Крім того іншою. підставою для відмови у позові про трудовий спір є пропуск строку звернення до суду.

Так згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що в день припинення трудових відносин 20 квітня 2015 року позивач отримав копію наказу та оригінал трудової книжки ( а.с. 7,8,43-45 ).

Отже строк для звернення позивача за вирішенням трудового спору закінчився 20.05.2015 року. Звернувшись до суду 26 серпня 2016 року позивач будь яких поважних причин пов`язаних з таким тривалим строком не навів.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: