АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 629/130/16-ц Головуючий суддя І інстанції Дегтярчук М. О.
Провадження № 22-ц/790/1413/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.17 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Малінської С.М.,

суддів колегії : ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 22.03.2005 року між відповідачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2500,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення,що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 30.11.2015 року склала: 44753,80 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 8858,65 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 30587,83 грн., заборгованість за пенею та комісією в межах строку позовної давності з 11.01.2015 року по 30.11.2015 року 1100 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість в сумі 44753,80 грн. та судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 44753 ( сорок чотири тисячі сімсот п»ятдесят три) гривні 80 копійок та перерахувати на р/р № 3111, МФО 305299, .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір в сумі 1378,00 грн., та перерахувати на р/р № 0001, МФО 305299, .

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Лозівського міськрайонного Харківської області від 05 грудня 2016 року.

Апелянт зазначає, що суд не дослідив всіх обставин, що мають значення для вирішення спору, зокрема чи було направлено позичальнику повідомлення про зміну розміру процентної ставки, не перевірив який саме розрахунковий рахунок надано банком, не враховано її скрутне матеріальне становище та стан здоров»я.

ОСОБА_3 вказує на те, що висновок суду про те, що вона була ознайомлена з тим, що з 01.09.2014 року банк збільшив проценти до 34,8 %, з 01.04.2015 року до 43,20 % не відповідає дійсності, під правилами, умовами та тарифами вона не підписувалась.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на ч. 2 ст. 549, ст. 551, 616 ЦК України,п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5, правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 в постанові від 03.09.2014 року, правову позицію Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, постанову Верховного Суду України у справі № 6-20цс14 від 19 березня 2014 року.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до позовних вимог за період з 01.07.2013 року по 30.11.2015 року строк позовної давності.

Також апелянт посилається на постанову Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 року, в якій визначено, що пеня і штраф є різновидами, тобто одним і тим самим видом юридичної відповідальності, а тому не можуть бути застосовані одночасно.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_3 та банком був укладений кредитний договір № б/н від 22.03.2005 року, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення,що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов»язків ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у зв»язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується копією Статуту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.20).

Уклавши договір кредиту, сторони взяли на себе певні зобов»язання.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов»язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах,встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, відповідач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

При укладенні кредитного договору, беручи на себе певні зобов'язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати та враховувати всі ризики, що пов»язані за таким договорами.

Свої зобов'язання позивач виконав цілком і в обумовлений у договорі термін.

Відповідач по справі свої зобов'язання в установлені терміни не виконував, допускаючи прострочення платежів, у зв'язку з чим станом на 30.11.2015 року має заборгованість у розмірі: 44753,80 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 8858,65 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 30587,83грн,заборгованість за пенею та комісією-2700,00грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина)- 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 2107,32 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-7).

Пунктом 9.12. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача зазначив, що відповідач регулярно користувалася кредитною карткою: знімала готівкою, розраховувалася в торгівельних мережах, частково погашала заборгованість по кредиту(а.с.87-92). Також, представник позивача пояснив, що відповідачу спочатку була видана кредитна картка за № 039112, термін дії якої сплинув останнього дня березня 2009 року, в зв»язку з чим їй була перевипущена інша картка за№089802,термін дії якої сплинув в квітні 2015 року. Вказана картка була прив»язана до одного і того ж рахунку його первинного користувача,що дало можливість відповідачу продовжити користуватися карткою та погашати заборгованість. За період з 2006 року по 24.05.2013 року відповідачем було сплачено заборгованість по кредиту у розмірі 43358,02 грн.,в подальшому виплати по заборгованості припинилися.

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач зазначила, розмір нарахованих банком процентів, на її думку,повинен бути значно меншим, так як на час укладання кредиту процента ставка становила 36,00, а зараз - 43,2%, однак свого розрахунку суду не надала. З такими змінами вона не погоджується, оскільки позивач жодним чином її про це не інформував.

Як вбачається з матеріалів справи,що кредитний договір передбачає сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Пунктом 5.5. Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід»ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.4.9. Умов та правил надання банківських послуг і п.5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п.6.3 до обов»язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.

Згідно п.6.6 Умов надання банківських послуг, - у разі невиконання зобов»язань за договором на вимогу банку виконати зобов»язання з повернення кредиту( у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку.

Відповідно до п.8.6 Умов надання банківських послуг,- при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов»язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн+5% від суми позову.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою(штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України,якщо за порушення зобов»язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення,зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

У відповідності зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору,виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняття пропозиції(акцепту) другою стороною.

За змістом статей 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки за час дії договору, відповідач активно користувався банківським продуктом - карткою із встановленим кредитним лімітом, постійно знімаючи готівку, розраховувався через термінали в магазинах та виконував погашення заборгованості. Регулярні погашення заборгованості надходили до 24.05.2013 року.

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 штрафу в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2107, 32 грн. (процентна складова) слід зазначити наступне.

У постанові пленуму Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 викладена така правова позиція: Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до п. 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, на підставі п. 4 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення суду необхідно змінити, скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_4 штрафу в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2107, 32 грн. (процентна складова), в задоволенні позову в цій частині відмовити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 40546 (сорок тисяч пятсот сорок шість) гривень 48 копійок, яка складається з: заборгованість за кредитом 8858 (вісім тисяч вісімсот пятдесят вісім) гривень 65 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом 30587 (тридцять тисяч пятсот вісімдесят сім) гривень 83 копійки; заборгованість за пенею та комісією в межах строку позовної давності з 11.01.2015 року по 30.11.2015 року 1100 (одна тисяча сто) гривень 00 копійок.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_3 частково задоволена, рішення суду скасовано в частині стягнення штрафу в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2107, 32 грн. (процентна складова), тобто стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 40546 гривень 48 копійок, з ОСОБА_3 на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 405,47 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2016 року змінити, скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_3 штрафу в розмірі 500, 00 гривень (фіксована частина), 2107, 32 гривень (процентна складова) та судового збору в розмірі 1378, 00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 40546 (сорок тисяч пятсот сорок шість) гривень 48 копійок, яка складається з: заборгованість за кредитом 8858 (вісім тисяч вісімсот пятдесят вісім) гривень 65 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом 30587 (тридцять тисяч пятсот вісімдесят сім) гривень 83 копійки; заборгованість за пенею та комісією в межах строку позовної давності з 11.01.2015 року по 30.11.2015 року 1100 (одна тисяча сто) гривень 00 копійок та 405 (чотириста пять) гривень 47 копійок судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді :