УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Шоста Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що за рішенням суду, що набрало законної сили, її чоловік - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, був власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Зазначала, що на підставі ст. 1261 ЦК України та заповіту від 1 квітня 2010 року, складеного за життя ОСОБА_8, вона є єдиним його спадкоємцем.

Враховуючи викладені обставини, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину даної квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 392, 1216, 1218, 1223, 1268 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 8, 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», оцінивши подані сторонами докази відповідно до ст. 212 ЦПК України, з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що позивачка є спадкоємцем ОСОБА_7, за яким у судовому порядку було визнано право власності на половину спірної квартири.

Колегія погоджується з такими висновками.

Відповідно до ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто успадковується не тільки майно спадкодавця, а й права на нього.

Судами встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року, яке набрало чинності, за ОСОБА_8 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 5-9).

Оскільки під час апеляційного перегляду ОСОБА_7 помер, право власності на указану частину квартири не було зареєстровано.

ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту, однак постановою нотаріуса від 26 грудня 2012 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірне майно у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (т. 1 а.с. 17).

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про визнання за ОСОБА_4 права власності на належну померлому Ѕ частину квартири.

Доводи скарги висновків судів не спростовують та зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
О.В. Закропивний С.Ф. Хопта