Провадження № 2/761/1069/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Дмитро Васильович про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання покупцем та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.06.2016 р. було розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 Спільно з дружиною та її сином ОСОБА_3 позивач проживав з 1998 року за адресою: АДРЕСА_1. Всі ці роки подружжя мало спільний бюджет, спільне господарство, приватизували квартиру та робили ремонт в помешканні. Проживаючи однією сім»єю позивач та дружина за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру в 2000 році за ціною 8 500,00 доларів США. На даний час дружина чинить перешкоди у користуванні спільним майном, а тому позивача просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому представник ОСОБА_1 змінював та неодноразово уточнював вимоги та остаточно просив суд: визнати ? частину кв. АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 08.11.2000 р. об»єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2; поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ? частину кв. АДРЕСА_1 наступним чином: визнати право власності за ОСОБА_1 на ? частину кв. АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину кв. АДРЕСА_1; визнати договір купівлі - продажу кв. АДРЕСА_1 № 3873 від 08.11.2000 р. недійсним в частині придбання ОСОБА_3 ? частини квартири; визнати покупцем ОСОБА_1 замість ОСОБА_3 за договором купівлі - продажу кв. АДРЕСА_1 в частині придбання ? частини квартири; визнати з ОСОБА_1 право власності на ? частину кв. АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину кв. АДРЕСА_1; шляхом складання часток у праві власності на кв. АДРЕСА_1, належних ОСОБА_1, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину кв. АДРЕСА_1. Зазначає, що позивач та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 06.06.1998 р. по 22.06.2016 р. Під час перебування у шлюбі набули 08.11.2000 р. спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу, за яким покупцями зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які нібито купили майно у рівних частинах. Проте, квартира була придбана здебільшого за особисті кошти позивача. Вказаний договір був укладений на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який був неповнолітнім із формальних міркувань. Метою було дотримання матір»ю дитини вимог опікунської ради щодо надання дозволу при на продаж кімнати в комунальній квартирі за умови придбання ? частини квартири на ім»я неповнолітнього. Фактично ж оспорюваний договір був укладений між продавцями та подружжям - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Частину коштів на придбання квартири позивач отримав від свого брата - ОСОБА_5 про що свідчить відповідна розписка. Таким чином, квартира в розумінні положень ст. 22 КЗпШС України є спільним сумісним майном. При здійсненні продажу 58/100 частин кВ. АДРЕСА_2, власниками якої в рівних долях були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти отримані продавцями були не достатніми для покупки спірного майна. А тому, оскільки розмір грошової участі відповідачів у придбанні спірної квартири відповідає ? частини реальної вартості квартирі, позивач і ставить питання про визнання договору купівлі - продажу кв. АДРЕСА_1 недійсним в частині придбання ОСОБА_3 ? частини квартири , визнання покупцем цієї частки.

Не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1, ОСОБА_2 пред»явила зустрічний позов та просить суд: визнати спільно набуте майно у виді заощаджень у розмірі 28 000,00 грн. та 1 500,00 доларів США, що еквівалентно 40 339,89 грн. спільною сумісною вартістю подружжя; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 750,00 доларів США, що на дату подання зустрічного позову становить 29 169,90 грн. та в розмірі 15 831,07 грн., з яких 14 000,00 грн. сума боргу, 379,84 грн. - 3% річних і 1 4 51,23 грн. індекс інфляції; усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_1, який не є членом родини, таким, що втратив право користування квартирою. Зазначає, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 не попередивши позивача забрав із схованки всі спільні заощадження, а саме 28 000,00 грн. та 1 500,00 доларів США. Половина грошових коштів має бути стягнута з відповідача, оскільки є спільним сумісним майном. Крім того, відповідач має повернути кошти у розмірі 14 000,00 грн. з урахуванням положень ст. 625 ЦК України та сплатити 3% річних та індекс інфляції. Також позивач зазначає, що ОСОБА_1 не сплачує комунальні послуги за квартиру, не є членом її родини, а отже вона вправі вимагати усунення перешкод у користуванні власністю.

В судовому засіданні ОСОБА_1, його представник підтримали вимоги первісного позову, просили задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. Оскільки ОСОБА_2 не надано доказів, що вказані суми є спільним сумісним майном.

ОСОБА_3, її представник, який одночасно є представником і другого відповідача ОСОБА_3 заперечували проти первісного позову. Пояснили, що придбання спірної квартири було здійснено на кошти отримані від продажу частини квартири, що належали відповідачам в тому числі і ОСОБА_3, який на той момент був неповнолітнім. Таким чином квартира не набула статусу спільного майна, а отже і не підлягає поділу. Вимоги зустрічного позову підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.06.1998 р. по 22.06.2016 р.

Шлюб було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.06.2016 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 відновила дошлюбне прізвище «ОСОБА_2».

Як свідчать матеріали справи 08.11.2000 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

Продаж вчинений за 9 968,21 грн., які продавці отримали повністю від покупців до підписання цього договору (п. 3 Угоди).

Договір посвідчений Степаненко В.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 3873.

ОСОБА_1 зазначає, що зазначена квартира є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу, а договір купівлі - продажу визнанню недійсним в частині. Також за ОСОБА_1 має бути визнано право власності на ? частину спірної квартири.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, (діючого на момент придбання квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Сімейний Кодекс України набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України - з 01.01.2004 року, як це визначено Розділом УІІ Прикінцеві положення СК України.

Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року. З цього часу, відповідно до прикінцевих та перехідних положень, втратив чинність, зокрема, Цивільний кодекс Української РСР (1540-06) від 18 липня1963 року, із змінами, внесеними до нього

П. 4 Прикінцевих положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як свідчать матеріали справи, також 08.11.2000 р. ОСОБА_2 від свого імені та імені неповнолітнього сина здійснила продаж належних їм на праві власності 50/100 частин квартири АДРЕСА_2.

Продаж 58/100 частин квартири здійснено за суму у розмірі 68 000,00 грн., які продавці отримали повністю до підписання договору.

Договір посвідчений Степаненко В.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 3870.

У зв»язку із тим, що на момент продажу квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 був неповнолітнім, розпорядженням Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва № 1126 від 05.10.2000 р. було надано дозвіл гр. ОСОБА_2 на продаж однієї кімнати в комунальній двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 від імені неповнолітнього сина - ОСОБА_3, 1986 року народження, при умові придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1, ? частина якої буде належати неповнолітньому з метою покращення житлових умов.

Представник ОСОБА_1, позивач зазначають, що ОСОБА_2 не мала достатньо грошових коштів для придбання спірної квартири № АДРЕСА_1, частина коштів була надана братом ОСОБА_1 відповідачі виступили покупцями спірного майна формально з метою виконання розпорядження районної адміністрації, без створення юридичних наслідків. Фактично покупцями є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

За ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

За приписами ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, і не заперечується сторонами, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 проживали з моменту придбання в квартирі, зареєстровані в помешканні.

Зібрані по справі докази свідчать про те, що належна ОСОБА_2, ОСОБА_3 частка в квартирі АДРЕСА_2 продана власникам за суму 68 000,00 грн., спірна квартира придбана за 9 968,21 грн.

При цьому під час розгляду справи не було встановлено обставин, які свідчать про те, що дані суми за які вчинялись продаж та придбання майна не відповідають дійсності.

Разом з тим, суд не може покласти в основу рішення доводи представника позивача за первісним позовом про те, що грошові кошти витрачені на придбання спірної квартири були і грошима ОСОБА_1 отриманими від рідного брата, оскільки на придбання майна відповідачі не мали достатньо грошових коштів, зважаючи на те, що такі твердження спростовуються письмовими доказами - договорам купівлі - продажу, укладеним 08.11.2000 р.

Крім того, долучена до матеріалів справи розписка ОСОБА_1. датована 27.11.2016 р. про перерахування позивачу 10 000,00 грн., що становило на 02.10.1998 р. - 3 000,00 доларів США не місить дати перерахування грошових коштів та не дає підстав вважати, що кошти були використані на придбання квартири № АДРЕСА_1.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Приписами ст.71 СК України встановлено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу даної норми встановлено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги норми матеріального права України підстави вважати спірну квартиру спільним майном подружжя, її поділу, визнання в частині недійсним договору купівлі - продажу від 08.11.2000 р., визнання за ОСОБА_1 права власності відсутні.

З іншого боку ОСОБА_2 заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 750,00 доларів США та 14 000,00 грн. як частину спільного майна подружжя, яке складало суму 1 500,00 доларів США та 28 000,00 грн., що були забрані відповідачем без попередження позивача за зустрічним позовом.

Відповідно до п. 23, 24 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

В судовому засіданні ОСОБА_1, його представник пояснили, що дійсно в квартирі де проживає він та ОСОБА_2 перебували певні кошти, проте підстави вважати їх спільним сумісним майном відсутні, джерело їх походження не доведено.

Верховний Суд України висловив наступну правову позицію у справі № 6-612цс15: підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так в розумінні вимог чинного законодавства України грошові кошти відносяться до майна, що є спільним сумісним майном подружжя.

Проте, під час розгляду справи не було достовірно встановлено та не підтверджено належними і допустимими доказами, що грошові кошти та у сумах вказаних ОСОБА_2 можуть бути визнане майном, яке підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Також судом приймається до уваги та обставина, що в судовому засіданні не було доведено, можливість застосування до правовідносин, які виникли між сторонами положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо обовов»язків боржника, який прострочив грошове зобов»язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних.

Зважаючи на викладене суд вважає за можливе відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення з ОСОБА_1 зазначених сум.

Крім того, позивач за зустрічним позовом просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 особою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1, який зважаючи на розірвання шлюбу, в розумінні вимог чинного законодавства не є членом сім»ї власника, проживає в квартирі та не погоджується у добровільному порядку звільнити приміщення.

Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 висловив наступну правову позицію:

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, аналізуючи встановлені під час судового розгляду обставини, з огляду на положення чинного законодавства України наявні підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод в користування власністю шляхом зазначеним у позові.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст. 22 КЗпШС України, ст. 58 ЦК УРСР, ст.ст. 60,71 СК України, ст. 383,391,405,625 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: