Справа № 303/4560/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі ЧУЧЦІ Н.С.

за участю представника ОСОБА_1. адвоката Дренкалюк Г.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» і ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 липня 2016 року, -

встановила:

09.07.2014 ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мотивуючи наступним. За договором від 23.10.2012 № K-3521746 банк надав ОСОБА_3 строком по 21.06.2019 кредит у розмірі 123637,00 грн зі сплатою за нього за базовою відсотковою ставкою 12,5% річних. Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_4, із яким банк 23.10.2012 уклав договір поруки № К-3521746/П. Банк свої зобов'язання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 02.04.2014 склав 124904,29 грн, у т.ч.: 103546,02 грн борг за кредитом, 5030,44 грн борг за відсотками, 927,30 грн борг за комісією, а також пеня в розмірі 15400,53 грн.

Посилаючись на ці обставини, на право вимагати дострокового повернення боргу та на положення ЦК України і умови договорів щодо солідарного обов'язку позичальника і поручителя його сплатити, банк просив стягнути на свою користь із відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором від 23.10.2012 № K-3521746, що виникла станом на 02.04.2014, у розмірі 124904,29 грн, з яких 103546,02 грн борг за кредитом, 5030,44 грн борг за відсотками, 927,30 грн борг за комісією і 15400,53 грн пеня. Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів пропорційно.

Поручитель ОСОБА_4 заявою, датованою 19.05.2015, пред'явив до ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_3 зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим. Посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору, вимог закону та правової позиції, висловленої Верховним Судом України у відповідних судових рішеннях, позовна давність у разі порушення позичальником окремо визначених зобов'язань зі сплати періодичних платежів на користь кредитора повинна обчислюватися щодо кожного такого окремого порушення. Ці правила застосовуються і в контексті відповідальності поручителя за порушення боржником зобов'язань, забезпечених порукою. Оскільки договором поруки від 23.10.2012 № К-3521746/П не був установлений конкретний строк припинення договору, то підлягають застосуванню положення ст. 559 ч. 4 ЦК України, відповідно до яких порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Такої вимоги кредитор не пред'являв, позаяк вимога про погашення простроченої заборгованості цим умовам не відповідає. Беручи до уваги умови договору щодо періодичності сплати позичальником коштів кредитору та дані про рух коштів, позичальник не сплатив кошти за періоди з 01.10.2013 по 31.10.2013, з 01.11.2013 по 30.11.2013, з 01.01.2014 по 31.01.2014, з 01.02.2014 по 28.02.2014, з 01.03.2014 по 01.04.2014, тоді як до суду із позовом кредитор звернувся лише 16.07.2014, що перевищує шестимісячний термін.

Виходячи із цього, позивач за зустрічним позовом просив визнати припиненим договір поруки від 23.10.2012 № К-3521746/П, укладений між ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а в первісному позові - відмовити.

Зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.07.2015 первісний позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 23.10.2012 № K-3521746 у розмірі 124904,29 грн, з яких 103546,02 грн борг за кредитом, 5030,44 грн борг за відсотками, 927,30 грн борг за комісією і 15400,53 грн пеня. Стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 по 624,52 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору. У зустрічному позові ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Не погодившись із таким вирішенням спору щодо прав і обов'язків поручителя, ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції оскаржив у частині задоволення пред'явлених до нього вимог первісного позову та відмови в зустрічному позові. На обґрунтування скарги посилається загалом на ті ж доводи, якими мотивувався зустрічний позов. Вважає дії банку несправедливими щодо ОСОБА_3, яка не відмовлялася від боргу, а навпаки, намагалася його врегулювати, а рішення суду незаконним щодо нього як поручителя, оскільки порука припинилася. Стягнута з ОСОБА_3, яка є пенсіонеркою, на користь банку пеня надмірна, позичальник просив суд зменшити розмір пені, що не було враховано. ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов у частині стягнення пені задовольнити частково, а зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим задовольнити. ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_4 адвоката Дренкалюк Г.І., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи первісний позов і відмовляючи в зустрічному, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності первісного позову, і, відповідно, у необґрунтованості та недоведеності зустрічного позову. Рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. З урахуванням одержання судом під час апеляційного розгляду справи документів щодо розрахунків за кредитним договором у справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

За приписами ЦК України щодо зобов'язань та їх забезпечення в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, які є обов'язковими для сторін, повинні належно виконуватися; виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою, неустойкою, зокрема, пенею; право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання; за загальним правилом, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків; позичальник зобов'язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати з боржника і поручителя, які відповідають перед ним як солідарні боржники, стягнення боргу, за відповідних умов - достроково, а також сплати неустойки; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 541, 543, 546, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, 629, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054).

Порука припиняється, зокрема: із припиненням забезпеченого нею зобов'язання (ст. 559 ч. 1 ЦК України); після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ст. 559 ч. 4 ЦК України).

За договором від 23.10.2012 № K-3521746 ПАТ «Дельта Банк» надало ОСОБА_3 строком по 21.06.2019 кредит у розмірі 123637,00 грн зі сплатою за нього за базовою відсотковою ставкою 12,5% річних (а.с. 5-12). Умови договору передбачали, що за порушення позичальником строків внесення платежів у рахунок повернення кредиту, сплати процентів, комісій позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку 1% від суми несплаченого платежу за кожен день такого порушення (п. 9.1.). Право банку вимагати у разі порушення зобов'язань позичальником дострокового повернення кредиту та сплати всього належного за договором, включно зі штрафними санкціями, окрім того, що передбачене законом, випливає й із положень п.п. 8.1., 8.2. та інших умов кредитного договору.

Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_4, про що банк 23.10.2012 уклав із ним договір поруки № К-3521746/П, який був підписаний і позичальником ОСОБА_3 (а.с. 13-16). Поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором і зобов'язався солідарно із ним відповідати перед кредитором у повному обсязі за порушення (невиконання) зобов'язань боржником, сплативши заборговане (зокрема, п.п. 1.1., 1.3., 2.1., 3.1. договору поруки). Сторони договору поруки не передбачили в ньому відмінного від установленого законом строку дії поруки.

Позичальник ОСОБА_3 порушила свої зобов'язання за кредитним договором. Кредитор надіслав ОСОБА_3 і ОСОБА_4 досудові вимоги від 03.04.2014 і від 22.05.2014 відповідно про погашення поточної заборгованості за кредитним договором (а.с. 21-24), утім, доказів, які б вказували на дату їх одержання адресатами, в справі немає. Оскільки вимоги про погашення боргу не дали бажаного для кредитора результату, 09.07.2014 ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу за кредитним договором від 23.10.2012 № K-3521746 у розмірі 124904,29 грн, визначеному станом на 02.04.2014, де: 103546,02 грн борг за кредитом, 5030,44 грн борг за відсотками, 927,30 грн борг за комісією, а також пеня в розмірі 15400,53 грн.

З наявного в справі розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором (а.с. 25) убачається, що останній період нарахування платежів, за який зафіксована оплата, вказаний з 01.12.2013 по 31.12.2013, при цьому: дата, коли за цей період була сплачена заборгованість за сумою кредиту (4636,38 грн) і за відсотками (3171,92 грн), не зазначена; перерва у платежах до цього періоду зафіксована у два місяці (з 01.10.2013); оплата за періоди з 01.02.2014 по 01.04.2014 не зафіксована.

Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами, здійснюючи своє право на захист та виконуючи обов'язки щодо доказування вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України), у суді першої інстанції позичальник і поручитель не заперечували факти виникнення боргу за кредитним договором і виникнення у кредитора права на стягнення боргу та неустойки як такі, встановленим процесуальним порядком не спростовували розрахунку та розміру боргу, його елементів, пред'явлених до солідарного стягнення, не подавали своїх доказів на заперечення доводів кредитора в цій частині тощо.

Ґрунтуючись на тому, що у розрахунку боргу оплата зафіксована в періоді з 01.12.2013 по 31.12.2013, а після цього до дати, на яку був визначений борг, оплата не зафіксована, поручитель ОСОБА_4 поставив питання про припинення поруки, позаяк кредитор пред'явив позов, як вважала сторона - 16.07.2014, тобто, після спливу шестимісячного строку, встановленого частиною 4 статті 559 ЦК України. Під час апеляційного розгляду справи судом була одержана банківська виписка щодо обороту коштів за вищевказаним кредитним договором, з якої випливає, серед іншого, що позичальник сплатив кредитору:

20.12.2013 - 8400,00 грн, які за відповідними елементами заборгованості були зараховані за періоди 08.08-31.08.2013; 01.09.-30.09.2013; 01.10.-31.10.2013; 01.12.-04.12.2013;

14.04.2014 - 2000,00 грн, які за відповідними елементами заборгованості були зараховані за періоди 01.12.-31.12.2013; 01.01.-31.01.2014; 01.02.-28.02.2014;

22.05.2014 - 3000,00 грн, які за відповідними елементами заборгованості були зараховані за періоди 01.03.-31.03.2014; 01.02.-28.02.2014;

17.10.2014 - 3000,00 грн.

Таким чином, кредитор реалізував право, передбачене договорами та законом, за змістом якого може вимагати дострокового повернення всього заборгованого, тобто, дострокового повного виконання зобов'язання боржником із застосуванням правил щодо солідарної відповідальності поручителя разом із позичальником, чим визнав строк повного виконання зобов'язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов'язання). Кредитор пред'явив до суду позов до боржників про солідарне стягнення боргу менш ніж через шість місяців після здійснення позичальником платежів за кредитним договором, зокрема, й тих, що зараховувалися на погашення зобов'язань, що їх належало виконати в періоді з 01.12.2013 по 31.12.2013, який враховував при обґрунтуванні зустрічного позову поручитель ОСОБА_4

За таких обставин, у будь-якому разі позов було пред'явлено у межах визначеного в кредитному договорі строку його дії та до спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Крім цього, беручи до уваги відсутність інших даних про змінену дату виконання зобов'язання у взаємозв'язку з правом кредитора як визначити таку точну дату (день) у вимогах, так і поставити момент настання відповідного строку у залежність від часу отримання вимог (право не визначати конкретної дати безпосередньо у вимозі), а також із правом пред'явити вимогу про дострокове повне виконання зобов'язання шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобов'язання у даному конкретному випадку можна вважати день пред'явлення позову (09.07.2014).

Верховний Суд України у постанові від 17.09.2014 (справа № 6-53цс14) висловив правову позицію, відповідно до якої:

строк дії поруки є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються (преклюзивний строк);

у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати;

правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в частині, зокрема, вимог про дострокове погашення кредитних коштів;

«пред'явленням вимоги» до поручителя протягом строку дії поруки (шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким, зокрема, може бути день, встановлений кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації відповідного права) є пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку позовної вимоги до поручителя, що не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з наведеного, враховуючи умови договору поруки, за якими поручитель відповідає перед кредитором за повне та своєчасне виконання боржником усіх зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, та пред'явлення кредитором позову про солідарне стягнення боргу, слід дійти висновку, що порука не припинилася як з урахуванням обставин щодо виконання позичальником зобов'язань частковими платежами, такі і в частині вимоги про дострокове погашення заборгованого за кредитним договором, яка є окремим (спеціальним) передбаченим законом і договором засобом захисту прав кредитора та формою цивільно-правової відповідальності боржника за порушення зобов'язання. Зазначене відповідає й змісту вказаної вище правової позиції Верховного Суду України, яка підлягає врахуванню та для відступу від якої не мав підстав суд першої інстанції, як не вбачає їх і апеляційний суд (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України). Пред'являючи вимогу про визнання повністю припиненою поруки, встановленої договором від 23.10.2012 № К-3521746/П, позивач наведеного та конкретних обставин справи не врахував.

Питання про розмір неустойки у контексті положень ст. 551 ч. 3 ЦК України не було підставою та предметом зустрічного позову, позичальник ОСОБА_3 рішення суду не оскаржувала, а поручитель ОСОБА_4 діє у процесі самостійно, у власних інтересах і не є представником ОСОБА_3 (ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 239, 245 ЦК України, ст. 30 ч. 1, ст.ст. 38, 42, 44 ЦПК України). Апеляційним судом питання про неустойку розглядається лише у зв'язку з відповідними доводами апеляційної скарги та висловленою представником сторони в судовому засіданні позицією про розмір неустойки у контексті обсягу відповідальності поручителя за зобов'язаннями позичальника.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 ч. 3 ЦК України). Обставини справи, що розглядається, свідчать про те, що розмір неустойки (пені) складає 14,06% від загального розміру боргу за кредитом, відсотками та комісією (109503,76 грн), тож розмір неустойки є істотно меншими від загальної суми боргу, тому цей розмір не може бути визнаний таким, що значно перевищує розмір збитків, і саме це є визначальним. Інші обставини у контексті зменшення розміру неустойки, коли б такі й були, можуть братися до уваги з урахуванням основної умови, що може слугувати для зменшення розміру неустойки. За таких умов, для зменшення розміру неустойки правових підстав немає, що узгоджується й зі змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін. Суд першої інстанції розглядає справу, а апеляційний суд перевіряє судове рішення у межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів апеляційної скарги (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Позивач визначив розмір належного до стягнення боргу станом на 02.04.2014 і саме з урахуванням цієї обставини розглядається справа. Фактичному стягненню у будь-якому разі підлягає тільки дійсний, реальний борг, подвійне фактичне стягнення боргу не допускається, питання, пов'язані з недопущенням подвійного стягнення (забезпечення стягнення саме реально наявного боргу) вирішуються на стадії виконавчого провадження. Тому суми, що були сплачені позичальником після 02.04.2014 включно із тими, що були сплачені до моменту ухвалення рішення судом першої інстанції, але про які суд не мав відомостей, на правильність і законність рішення суду, постановленого у межах позовних вимог, не впливають, як не дають підстав і для їх безпосереднього врахування апеляційним судом, ці кошти підлягають відповідному врахуванню при здійсненні остаточного розрахунку між сторонами спору.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді