Справа № 175/3630/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13 жовтня 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шабанова А.М.,

за участю:

секретаря Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу та визнання права власності,

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами, які обгрунтовував тим, що 30.09.2016 року між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3,ОСОБА_4 було укладено договір про спільну діяльніст. За умовами вищезазначеного договору вони домовилися спільними зусиллями та спільними грошовими коштами брати участь у створенні та реконструкції об'єктів нерухомого майна та малих архітектурних форм, які є предметом даного спору. ОСОБА_1 зазначав, що до підписання зазначеного договору надав в борг ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 кожному по 5000 гривень для закупівлі ними будівельних матеріалів. Зазначені кошти вони зобов'язалися повернути до закінчення дії цього договору, але так і не повернули. У зв'язку з тим, що відповідачі не повертають йому свої борги та не визнають його право власності на збудовані ним та реконструйовані спірні об'єкти, він вирішив звернутися до суду з зазначеним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явився та надав до суду заяву в якій просив задовольнити у повному обсязі його позовні вимоги, справу розглядати без його участі. Щодо заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачі про час судового засідання були належним чином повідомлені, заперечень проти позову та заяв до суду не надавали.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно приписів ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

30.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір про спільну діяльність. За умовами вищезазначеного договору сторони домовилися спільними зусиллями, спільними грошовими коштами брати участь у створенні та реконструкції нижчезазначених об'єктів нерухомого майна та малих архітектурних форм. Відповідно до умов п.3.2 цього договору «Майно, створене та реконструйоване в процесі спільної виробничої діяльності, буде належати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на праві особистої приватної власності», відповідно до умов п.3.3 «Після будівництва та реконструкції майна, що є предметом даного договору ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримують право безкоштовної оренди створених (реконструйованих) об'єктів нерухомого майна протягом одного року до 30 вересня 2017 року». Також в п.2.4 цього договору зазначено, що ОСОБА_1 до підписання зазначеного договору надав в борг ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 кожному по 5000 гривень для закупівлі ними будівельних матеріалів. Зазначені обставини підтверджуються наданим позивачем Договором про спільну діяльність осіб від 30.09.2016 року та борговою розпискою ОСОБА_2 на 5000 гривень.

Під час дії договору позивачем було побудовано дев'ять павільйонів розташованих за адресами: АДРЕСА_17, загальною площею 27,7 кв.м.; АДРЕСА_18 загальною площею 53,6 кв.м.; АДРЕСА_19, загальною площею 24,4 кв.м.; АДРЕСА_4 загальною площею 60,5 кв.м.; АДРЕСА_5 загальною площею 61,5 кв.м.; АДРЕСА_20 загальною площею 34,9 кв.м.; АДРЕСА_21, загальною площею 307,3 кв.м.; АДРЕСА_22, загальною площею 213,2 кв.м.; АДРЕСА_14, загальною площею 193 кв.м.

30.09.2016 року між комунальним підприємством «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпровської міської ради та ОСОБА_3 було укладено договори про використання благоустрою міста не за їх цільовим призначенням, а саме: Договір № 1647ТС, Договір 1648ТС, Договір 1649ТС, Договір 1650ТС, Договір 1652ТС, Договір 1653ТС відповідно до однотипних умов вищезазначених договорів ОСОБА_3 було надано у користування об'єкти благоустрою міста. Усі вищезазначені договори містять однотипні умови та жоден з них не містить заборони щодо забудови земельних ділянок, наданих у користування.

Під час дії зазначених договорів позивачем на виконання умов договору від 30.09.2016 року про спільну діяльність було збудовано (реконструйовано) вищезазначені павільйони. В усіх вищезазначених договорах в. п.3.1.2 зазначено, що орган контролю має право у випадку звернення Користувача з письмовою пропозицією про продовження дії Договору, здійснити обстеження ОБ (умов використання об'єкта (об'єктів) благоустрою), та не пізніше трьох робочих днів з дня реєстрації письмової пропозиції Користувача, прийняти рішення про оформлення додаткової угоди до Договору із Користувачем про продовження терміну дії Договору. Після завершення будівництва позивач зветався з відповідною заявою про внесення змін у вищезазначені договори щодо відомостей про нового землекористувача, адже саме він є власником, створеного ним майна (павільйонів). Але на даний час його заяву не розглянуто.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Відповідно до положень ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно наданої мною технічної документації збудовані мною павільйони не мають фундаменту, тобто нерозривного зв'язку з земельною ділянкою на якій вони розташовані.

Частинами 2,3 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " надано законодавче визначення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, якою є одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тому торгівельні павільйони побудовані позивачем у 2017 році не є об'єктами нерухомого майна (ст. 181 Цк України), а згідно положень частин 2,3 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " є «тимчасовими спорудами торговельного призначення». Тому вони не потребують додаткового введення в експлуатаці та право власності на них у особи, яка їх створила, виникає відразу після створення майна. Саме тому до спору щодо спірних павільйонів може бути застосовано положення ст. 392 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Доказів оспорювання чи визнання судом недійсним договору про спільну діяльність від 30.09.2016 року суду надано не було.

Тому внаслідок створення майна на підставі умов чинного договору про спільну діяльність від 30.09.2016 року до позивача правомірно перейшло право власності на вищезащначені павільйони, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 120 ЗК України до нього перейшло й право користування земельними ділянками, на яких розташовані спірні павільйони. Причому не залежно від того втиг він чи ні укласти (переукласти) новий договір на право користування земельною ділянкою. Адже відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005року, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення п.6 розділу Х «Перехідних положення» земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та п.6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 року в частині щодо втрати громадянами, установами та організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таким чином, стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований ст.ст.13,14,41,55 Конституції України, а тому не можуть бути обмеженими права землекористувачів, набуті свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на усі спірні павільйони з врахуванням їх характеристик, зазначених у технічних паспортах на павільйони, які було надано суду позивачем.

Щодо наявністі підстав для визнання права власності на нерухоме майно за позивачем та стягнення на його користь боргу суд вважає, що зазначені вимги підлягають частковому задоволенню.

З технічних паспортів на спірне нерухоме майно вбачається, що воно було збудовано у 1991 році.

На даний час в Україні реєстрація права власності відбувається на підставі «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (з відповідними змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553). Відповідно до п.п. 42,43 чинного на даний час Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування.

Відповідно до роз'яснень п. 3.1 Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року: «Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 N 91 (Порядок N 91), зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за N 830/19568 (далі - Порядок), документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.92 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Враховуючи наведене, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.».

Враховуючи вищезазначене суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на нежитлові приміщення за адресою : АДРЕСА_15 загальною площею 96 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою : АДРЕСА_16, загальною площею 96 кв. м. Стягнути на користь позивача з ОСОБА_2 на 5000 гривень. У іншій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити позивачу у зв'язку з невиконанням ним у цій частині свого обов'язку доказування, передбаченого положенням ч.1 ст. 60 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст 3,15,16,331,392 ЦК України, положеннями п.п. 42,43 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (з відповідними змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) роз'ясненнями п. 3.1 Інформаційного листа ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», та ст.ст. 10, 57-61, 88, 209 212-215, 224-229 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу та визнання права власності - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 гривень.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) право власності без додаткового прийняття в експлуатацію на : павільйон за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 25 кв. м.; павільйон за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 60 кв. м.; павільйон за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 25 кв. м.; павільйон за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 63 кв. м.; павільйон за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 65 кв. м.; павільйон за адресою : АДРЕСА_6, загальною площею 37 кв. м.; заклад громадського харчування за адресою : АДРЕСА_7 загальною площею 700 кв.м.; нежитлові приміщення за адресою : АДРЕСА_8 загальною площею 204 кв. м.; павільйон за адресою : АДРЕСА_9, загальною площею 20 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою : АДРЕСА_10, загальною площею 712,8 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_11, загальною площею 1100 кв. м.; павільйон за адресою: АДРЕСА_12 загальною площею 317 кв. м.; павільйон за адресою: АДРЕСА_13, загальною площею 225 кв. м.; павільйон за адресою: АДРЕСА_14, загальною площею 202 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_15 загальною площею 96 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_16, загальною площею 96 кв. м.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, тобто до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя А.М. Шабанов

Провадження № 2/175/1408/17