АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/5513/16-ц Головуючий І інстанції Гримайло А.М.
Провадження: 22-ц/790/2180/17 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Овсяннікової А.І., Довгаль А.П.

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про заборону вчинення дій, які можуть порушити право, та визначення часток у спільному майні колишнього подружжя, -

встановила:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21 березня 2011 року відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2011 року № 9 945 придбала квартиру АДРЕСА_1. Купівля вказаної квартири відбулася під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Позивач вважає, що незважаючи на те, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на ім'я відповідача, відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. З ст. 368 Цивільного кодексу України, квартира є спільною сумісною власністю відповідача і позивача. Оскільки, шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.12.2011 року, позивач вважає, що відповідач має можливість самостійно розпорядитися вказаною квартирою. Вчинення будь-якого правочину щодо спірної квартири залежить виключно від волевиявлення відповідача, у звязку з чим існує загроза порушення прав позивача як співвласника вказаної квартири.

Просив заборонити ОСОБА_3 укладати без згоди ОСОБА_1 будь-які правочини щодо користування та розпорядження квартирою № 3, в будинку № 188 по вул. Полтавський шлях у м.Харкові. Визнати право спільної часткової власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, жилою площею 16,8 кв. метри, загальною площею 32,2 кв. метри, а саме: за ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаної квартири та за ОСОБА_3 на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3 саме на підставі положень Цивільного Кодексу України.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2017 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначив наступне. Обраний позивачем спосіб судового захисту направлений на усунення перешкод у користування права власності щодо розпорядження на власний розсуд належним йому майном. У звязку з чим вважає, що даний позов може бути предявлений у будь який час поки існує перешкоди у здійсненні права і позовна давність на такі вимоги не може бути поширена. Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно до спірних правовідносин застосував положення ч.2 ст.72 СК України, ст.256-264,372 ЦК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі вимог ст.60 СК України квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін у справі. Однак, матеріали справи не містять доказів щодо порушення прав позивача щодо користування, розпорядження та володіння спірною квартирою з боку відповідача. З урахуванням того, що з аналогічним позовом позивач звертався в 2012 році, який 11.04.2013 року був залишений без розгляду, тобто ще з 2013 року у нього виникло право на захист свого порушеного права, а даний позов був поданий до суду 31.08. 2016 році суд застосував до спірних правовідносин строк позовної давності на підставі ст.ст.256,257 ЦК України, що і стало підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що з 16 липня 1988 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року був розірваний.

В період шлюбу, відповідачем по справі була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Приймаючи до уваги обставини справи, з огляду на положення ст.ст.60, 63, ч.1 ст.67, ст.68, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70СК України, ст.ст.369, 370 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що для вирішення питання стосовно можливого подальшого самостійного розпорядження своєю часткою у спільній сумісній власності належним способом судового захисту порушених прав ОСОБА_1 є звернення з позовами до суду про поділ майна, виділ частки в натурі або визначення порядку користування майном.

Але з такими позовами ОСОБА_1 до суду не звертався, що не виключає можливості зробити це в подальшому.

Щодо визнання права власності позивача на частку майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності, то таке його право ніким не заперечується та не оспорюється, доказів про порушення прав позивача щодо користування, розпорядження та володіння спірною квартирою матеріали справи не містять.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має прав в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, згідно із ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При таких обставинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_3 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі. На підставі вимог ст.71 ч.1 СК України сторони мають право на поділ вищевказаної квартири. За взаємною згодою сторони вказану квартиру не розділили. При поділі квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для правильного застосування ч.1 ст. 261 ЦК України при визначенні порядку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 р. у справі №6-154цс 14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблений висновок про те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з вказаною вимогою.

Рішення суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування або зміни рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді