Єдиний унікальний номер № 741/1547/17
Номер провадження 2/741/611/17
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

08 грудня 2017 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Дикого В.М.,

з участю секретаря с/з ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 подала до Носівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 25 березня 2015 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір № 001346 фінансового лізингу, за яким позивач є лізингоодержувачем, а відповідач лізингодавцем. Предметом цього договору є транспортний засіб KIA RIO, обєм двигуна 1,6, тип КПП АТ, привід передній, який позивач мала намір придбати для власних потреб. Згідно з договором предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу. На виконання умов договору 25.03.2015 позивачем на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було сплачено адміністративний платіж у розмірі 64000 грн. Але позивач отримала інформацію, що транспортного засобу немає в наявності, тому вона звернулася до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплачених нею коштів у розмірі 64000 грн. 07.04.2015 та 11.04.2015 вона направила письмові заяви з цими вимогами на адресу відповідача. На свої заяви вона отримала листи відповідача з відповіддю, що адміністративний платіж в розмірі 64000 грн. не повертається, а договір лізингу вважається розірваним з 06.04.2015. Сплачені кошти позивачеві повернуті не були. Транспортний засіб за договором позивачеві також поставлений не був. Позивач уважає, що вищевказаний договір підлягає визнанню в судовому порядку недійсним, адже його було укладено з порушеннями чинного законодавства. Указаний договір порушує права позивача як споживача, тому що містить несправедливі умови, укладений всупереч принципу добросовісності. Спірний договір, усупереч положенням ст. 799 ЦК України, не було посвідчено в нотаріальному порядку, тому в силу положень ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним. Тому позивач просить судовим рішення визнати договір фінансового лізингу №001346 від 25 березня 2015 року недійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, тому позивач просить стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на її користь адміністративний платіж у розмірі 64000 грн., а також стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на її користь витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. та сплачений нею судовий збір в розмірі 640 грн.

У судове засідання позивач не зявилася. Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі та дав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у судове засідання не зявився, про поважні причини неявки до суду не повідомив, не просив про відкладення розгляду справи та про розгляд справи у його відсутність.

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Беручи до уваги ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені докази, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з нижченаведених підстав.

25 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 001346, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу транспортний засіб марки KIA RIO, обєм двигуна 1,6, тип КПП АТ, привід передній у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а. с. 21).

Згідно з п. 1.8 ст. 1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу.

Відповідно до додатку №1 до договору фінансового лізингу № 001346 від 25.03.2015 вартість предмета лізингу становить 16727,27 дол. США, сума виплат авансового платежу 8363,64 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний авансовий платіж 696,97 дол. США; адміністративний платіж (10%) 1672,73 дол. США, комісія за передачу (3%) 501,82 дол. США (а. с. 20). Відповідно до п. 8.1. ст. 8 Договору визначено, що всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях. Вартість предмета лізингу на дату підписання договору становить 460000,00 грн. (а. с. 20).

На виконання умов договору позивачем 25 березня 2015 року на рахунок відповідача було сплачено кошти в сумі 64000 грн., призначення платежу: «Сплата за товар згідно договору №001346», що підтверджується копією квитанції АТ «ОСОБА_4 Аваль» №N194539156 від 25.03.2015 (а. с. 22).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певні строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Виходячи з наведеного, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить ознаки договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Отже, ураховуючи наведене, суд вважає, що згідно з ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України спірний договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15, яка також стосується подібних правовідносин та яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно з ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Ним передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає в даному випадку лише лізингодавцю право на збільшення платежів та вартості при формально правильній поведінці і призводить до позбавлення його, як лізингоодержувача, можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору

Зі змісту договору вбачається звуження обов'язків лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, а також в договорі повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства.

Ураховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми при укладенні договору та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», суд уважає, що укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу є недійсним.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Виходячи з положень наведеної правової норми, ураховуючи недійсність правочину, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню грошові кошти, сплачені позивачем в якості адміністративного платежу за спірним договором, розмір яких становить 64000 грн.

Також варто зазначити, що лист відповідача №62 від 23 квітня 2015 року на заяву позивача від 06 квітня 2015 року про розірвання договору лізингу на вимогу позивача не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки в силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, обравши відповідний спосіб захисту цивільних прав або інтересів. Зважаючи на те, що за обставинами справи на час вчинення спірного правочину відповідачем було порушено майнові права позивача, позивачем правомірно було поставлено питання про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У своєму позові ОСОБА_3 висуває дві позовні вимоги, а саме: позовну вимогу немайнового характеру (про визнання договору фінансового лізингу недійсним) та позовну вимогу майнового характеру (про стягнення сплачених за договором коштів в сумі 64000 грн.), які повинні бути оплачені судовим збором. Суд дійшов висновку, що обидві позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 1).

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Ураховуючи, що позивач на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, але сплатила 640 грн. судового збору на користь держави, суд робить висновок, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 640 грн. сплаченого нею судового збору та 640 грн. судового збору на користь держави.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на її користь витрат на правову допомогу в розмірі 2500 грн., то суд уважає цю вимогу необґрунтованою, адже вона не підтверджена належними, допустимими та достатніми доказами, а саме: позивачем не надано розрахунок компенсації витрат на правову допомогу з видами робіт, їх кількістю та часом, витраченим адвокатом на їх виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 88, ст. ст. 208-209, 212-215, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд

РІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір № 001346 фінансового лізингу, укладений 25 березня 2015 року між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44 оф. 9СД2, на користь ОСОБА_3, сплачені за договором № 001346 фінансового лізингу кошти в сумі 64000 (шістдесят чотири тисячі) гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44 оф. 9СД2, на користь ОСОБА_3 640 (шістсот сорок) гривень сплаченого судового збору.

Відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 2500 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44 оф. 9СД2, на користь держави 640 (шістсот сорок) гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Дикий