Справа № 156/10/17 Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/1449/17 Категорія: 47 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів -Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.,

з участю: позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

представників відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника третьої особи - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Павлівська сільська рада Іваничівського району Волинської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Постановлено зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою (дорогою) загального користування по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевих воріт з метою забезпечення безперешкодного проходу та проїзду до домоволодіння АДРЕСА_2

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 275 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в розмірі по 500, 00 грн. кожному .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 275 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 275 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення в частині вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу металевих воріт , а тому колегія суддів, відповідно до принципу диспозитивності, переглядає рішення тільки в частині, що стосується даної вимоги.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_3, мають право нею володіти та користуватися, тоді як відповідач, порушуючи правила добросусідства, зайняв частину земельної ділянки загального користування, створює значні незручності та перешкоди у доїзді позивачам до власного житла і відмовляється поновити їх права шляхом демонтажу воріт, що знаходяться на землі загального користування.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до положень статтей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Судом першої інстанції встановлено, і це відповідає наявним в матеріалах справи доказам, яким суд дав правильну правову оцінку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_3 (кадастровий № земельної/ ділянки НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд). Право власності на вказану земельну ділянку підтверджується договором купівлі - продажу від 12 грудня 2012 року.

З кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_1 вбачається, що межі земельної ділянки сусіда ОСОБА_7 ( на даний час ця земельна ділянка належить ОСОБА_4 роз"єднані землями загального користування (довжина 10м.) (а.с. 13).

Поряд з земельною ділянкою позивачів знаходяться земельні ділянки ОСОБА_4 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані в АДРЕСА_4) на підставі рішення Павлівської сільської ради від 12. 02. 2004 року № 15/10 згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Як вбачається із схеми розташування земельної ділянки (а.с. 68-69) та плану зовнішніх меж землекористування (а.с. 71) виданих ОСОБА_4, між його земельними ділянками проходить АДРЕСА_1 (земля загального користування).

З пояснень представника Павлівської сільської ради та витягу із генерального плану села вбачається, що план села Павлівка Іваничівського району є застарілим, на ньому взагалі не нанесено району, в якому розташовані земельні ділянки як позивачів, так і відповідача.

При розгляді справи судом встановлено, що між земельними ділянками відповідача, на землях загального коритстування, встановлені металеві ворота, які перекривають вулицю, і створюють перешкоди позивачам у доїзді до належної їм земельної ділянки. ОСОБА_4 не бажає знімати ворота, так як вважає себе власником вказаної земельної ділянки (дороги) посилаючись на те, що в 2003 році він придбав житловий будинок разом із земельною ділянкою, господарсько-побутовими будівлями та уже встановленими металевими воротами. Стверджує, що земельна ділянка, яку придбав, була суцільна, не була розділена дорогою, а помилка була допущена Центром ДЗК при виготовленні технічної документації.

06.09.2016 року Комісія з питань регулювання земельних відносин при допомозі начальника та інженера Іваничівського районного виробничого відділу ДП Центр «ДЗК» встановила, що земельні ділянка, яка межує з земельними ділянками відповідача ОСОБА_8, дійсно є землями загального користування, про що записано в Протоколі №4 від 06.09.2016 року, який затверджений рішенням Павлівської сільської радої 13.10.2016р. №7/9 (а.с. 16-17).

Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено право землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Встановивши зазначені вище обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачем ОСОБА_4 прав позивачів у зв"язку із забороною демонтувати ворота, вважаючи їх своєю власністю разом із земельною ділянкою, на якій вони розміщені та необхідності захисту прав позивачів, як співвласників земельної ділянки, шляхом демонтажу відповідачем металевих воріт з метою забезпечення безперешкодного проходу та проїзду до домоволодіння АДРЕСА_2

Твердження апелянта про недоведеність належності земельної ділянки, на якій розташовані металеві ворота, до земель загального користування, спростовуються наявними у матеріалами доказами. Зокрема з кадастрового плану земельної ділянки, яка належить ОСОБА_9, ОСОБА_3 вбачається, що у позначених межах від літери Г до літери Д - розташовані землі загального користування (а.с.13). З пояснень сторін у даному судовому засіданні встановлено, що саме по цих межах розміщені металеві ворота, які на думку відповідача, перейшли у його власність відповідно до положень ст. 120 ЗК України, при придбанні ним земельних діялянок Д-1, Д-2 на підставі договорів купівлі- продажу.

Також на схемі розташування земельної ділянки ОСОБА_4, належні йому земельні ділянки позначені літерами Д-І, Д-2, між ними розташована земельна ділянка загального користування, з зазначенням "АДРЕСА_1". У даному судовому засіданні представник Павлівської сільської ради Іваничівського району пояснила, що саме на цій дорозі, яка віднесена до земель загального користування, знаходяться металеві ворота, власником яких є ОСОБА_4, і які перегороджують існуючий на даний час доїзд до земельної ділянки позивачів. Цією схемою спростовуються пояснення відповідача про те, що ворота розташовані на належній йому земельній ділянці.

Апелянт помилково стверджує, що положеннями ч.2 ст. 83 ЗК України визначено умови набуття територіальними громадами земель у комунальну власність. Зокрема, у частині 2 цієї статті зазначено, що у комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Тобто, ця норма містить перелік земель, які перебувають у комунальній власності, а не умов їх набуття.

До того ж до предмета доказування у даному спорі не відноситься питання правомірності віднесення земель до комунальної власності.

Та обставина, що провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_8 до відповідальності за самовільне заняття земельної ділянки закрите не має правового значення, оскільки даний спір виник у звя"зку із створенням відповідачем перешкод у користуванні землями загального користування.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб"єктивної оцінки обставин справи та помилкового тлумачення норм права, тому не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене відповідно до ст. 309 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 14 вересня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: