Номер провадження: 22-ц/785/7376/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, повязаних із знеціненням валюти,

встановила:

29.12.2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до відповідача, який 22.03.2017 року уточнив та просив стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 212 710,11 грн. як збитки, повязані із знеціненням валюти. При цьому позивач посилався на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2004 року, яке набрало законної сили 28.09.2004 року, з відповідача на користь позивача стягнуто 120 724,50 грн., а також 1207,24 грн. судового збору. Вказане рішення знаходиться на виконанні в органах ДВС України, однак, у звязку із знеціненням валюти, позивач змушений звернутися до суду із позовом.

06.09.2005 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-1395/2004.

Зазначеним рішенням встановлено, що за розпискою від 31.08.2000 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_5 кошти у розмірі 18900,00 доларів США, що еквівалентно 100 737,00 грн., та додатково 25.08.2003 року взяв у борг ще 3 750,00 доларів США, що становить 19 987,50 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просив його вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_5, РНОКПП НОМЕР_1, грошові кошти за знецінення валюти у розмірі 212 710,11 грн. (двісті дванадцять тисяч сімсот десять гривень 11 копійок), а також судовий збір у розмірі 2 127,02 грн. (дві тисячі сто двадцять сім гривень 02 копійки).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2004 року виконується по цей час, шляхом відрахування коштів з заробітної плати відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_5

Оскільки, за минулий час курс долара США по відношенню до гривні України значно збільшився, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення курсової різниці з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2004 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 були стягнуті грошові кошти в рахунок боргу, у сумі 212 710,11 грн., а також судовий збір у розмірі 2 127,02 грн.

Тобто, даним рішенням суд здійснив стягнення саме у валюті України.

Так, дійсно, суд першої інстанції при розгляді даної цивільної справи погодився із доводами представника позивача стосовно того, що ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_5 кошти в розмірі 18900 доларів США, що еквівалентно 100 737 грн. та додатково взяв у борг ще 3750 доларів США, що еквівалентно 19 987,50 грн.

Однак, вищевказані розрахунки були проведені лише для встановлення суми грошових коштів у валюті України, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на час ухвалення судового рішення, без зазначення в резолютивній частині рішення еквіваленту вказаної суми боргу в іноземній валюті.

За змістом вимог, передбачених ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі не підлягають доказуванню.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції керувався абз. 5 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», згідно якого при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти у національну, ураховувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений НБУ на день ухвалення судового рішення.

Однак, судом не було враховано, що згідно назви та тексту вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 йдеться про правовідносини, які виникають у цивільних справах за позовами про відшкодування заподіяної шкоди. Так в абз. 5 п. 9 цієї Постанови мова йде про те, що у разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

У вказаній Постанові відсутнє будь-яке посилання на порядок стягнення боргу за договорами позики, займу або розписками, чи стягнення коштів у звязку із знеціненням іноземної валюти.

Крім того, суд першої інстанції мотивував прийняте рішення, з посиланням на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Однак, за своїми правовими ознаками кредитний договір відрізняється від договору позики та є відмінним своїм субєктним складом від договору позики, оскільки кредитором може виступати лише банк чи інша кредитна установа, яка має відповідну ліцензію.

Тобто, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що правовідносини, які існують між сторонами по справі, виникли у звязку із невиконанням зобовязань по договору займу (розписки), а не з кредитних зобовязань.

Суд першої інстанції зазначив, що правовідносини між сторонами по справі виникли не з боргових зобовязань, а з неналежного виконання божником судового рішення щодо стягнення з нього боргу, оскільки вимоги про право на відшкодування від знецінення валюти заявлені саме у звязку із невиконанням рішення суду.

З цих підстав, суд дійшов помилкового висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 598, 599 ЦК України.

Так, як було зазначено вище, судом не було прийнято до уваги те, що рішенням суду з відповідача було стягнено борг в національній валюті України без зазначення еквіваленту боргу в іноземній валюті.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що стягнення боргу у валюті України не передбачає перерахунку цього боргу, у звязку із знеціненням валюти України по відношенню до іноземної валюти, в даному випадку до долара США.

В даному випадку мова може йти про перерахунок грошових коштів, які були стягнуті судом, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, за змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, внаслідок знецінення індексації підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Тобто, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Така правова позиція висловлена судовою палатою з розгляду цивільних справ Верховного Суду України в Постанові по цивільній справі № 6-284 цс17 від 01.03.2017 року та Вищим господарським судом України - в п. 1 оглядового листа від 26 липня 2002 року № 01-8/870, згідно яких вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, повязаних із знеціненням валюти боргу. При цьому розяснено, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, оскільки позовні вимоги не містили в собі нічого іншого, як вимоги про стягнення збитків, повязаних із знеціненням валюти, то колегія суддів зазначає, що позивачем обраний не правильний спосіб захисту своїх прав, чого не було враховано судом першої інстанції.

При цьому колегія суддів зазначає, що згідно ч.ч.1,2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, у відповідності до ч.ч.1,2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, колегія суддів позбавлена можливості вийти за межі позовних вимог і вирішити спір у спосіб, який не був обраний позивачем у справі, та який не був предметом дослідження в суді першої інстанції.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки при ухваленні рішення суд неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У звязку з викладеним, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2017 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, повязаних із знеціненням валюти, відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2017 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, повязаних із знеціненням валюти, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_6

ОСОБА_2