Справа № 464/6276/16-ц
пр.№ 2/464/60/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.12.2017 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.,

при секретарях судових засідань Гаврилишин О.Б.,Янишин М.Б.,

за участі: позивача ОСОБА_3,

представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третьої особи Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом;

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданого 28.02.2007 на ім'я ОСОБА_8, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Мотивує позов тим, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03.12.2001, який розташований на земельній ділянці площею 1011,3 кв.м. Згідно з архівним витягом з рішення Львівської міської ради депутатів трудящих від 23.12.1958 «Про розгляд матеріалів по обміру земель по кварталах» вирішено залишити в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах: ОСОБА_9 загальною площею користування 1513,80 кв.м. Відповідно за будинком АДРЕСА_1 була закріплена земельна ділянка площею 1513,80 кв.м для обслуговування житлового будинку. Землекористувач ОСОБА_9 03.12.2001 подарувала позивачу жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 1011,3 кв.м по фактичному користуванні. При цьому, межі земельних ділянок не змінювались, в інших розмірах не були погоджені. На початку липня 2016 року вона як землекористувач дізналась від відповідача ОСОБА_6, котрий є суміжним землекористувачем сусідньої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, про те, що йому чиняться перешкоди в користуванні земельною ділянкою, а саме, що влаштована огорожа знаходиться на його ділянці. В цей час позивач дізналась, що сусідня земельна ділянка перебуває у власності відповідача. Наполягає, що на межі земельних ділянок, яка склалась протягом багатьох років фактичного користування, встановлена сітчаста огорожа, а матір відповідача виготовила технічну документацію для приватизації ділянки з накладенням на межі її земельної ділянки, без переміщення огорожі, без згоди позивача, оскільки вона жодних погоджень з приводу межі між земельними ділянками не надавала. При огляді технічної документації на землю позивач виявила, що в Акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 18.08.2004 стоїть підроблений підпис від її імені. Оскільки при виготовленні проекту землеустрою на видачу державного акту на право власності були порушені межі, не встановлено прив'язки земельної ділянки до існуючих твердих точок на місцевості, внаслідок чого відбулось часткове накладення ділянки відповідача на ділянку, яка перебуває у користуванні позивача, і оскільки погодження меж не проводилось, а підпис від її імені суміжного землекористувача є сфальсифікований, тому державний акт слід визнати недійсним. Крім того, просить визнати недійсним і всі подальші дії, котрі вчинені на підставі недійсного акту, а саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом як такий, що виданий з порушенням законодавства задля відновлення законності.

В судовому засіданні позивач, її представники позов підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені у фабулі позовної заяви з уточненнями. Просять скасувати державний акт, оскільки відповідачу як спадкоємцю передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, в яку включено земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні позивача і така у позивача не вилучалась. Позивач наполягає, що вона акт не підписувала, а її підпис на акті підроблений. Вважає, що відсутність її підпису на акті встановлення та узгодження меж земельних ділянок на ім'я матері відповідача ОСОБА_8 від 2004 року, який є невід'ємною частиною документації із землеустрою, свідчить про незаконність оскаржуваного державного акту, а також про незаконність свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що його мати ОСОБА_8 отримала державний акт у встановленому законом порядку на підставі прийнятих у межах повноважень рішень органу місцевого самоврядування, а він у встановленому законом порядку у жовтні 2015 року успадкував земельну ділянку після смерті померлої матері. Вказав, що у липні 2017 року він виявив, що позивач самовільно встановила бетонну огорожу, захопивши частину його земельної ділянки, знищила межові знаки. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнала, просить застосувати наслідки позовної давності.

Представник третьої особи Львівської міської ради за викликом суду не прибув, повідомлявся належно. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності цього представника.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач є власником жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 3.12.2001 за р.№3751 (т.1 а.с.8).

З копії договору дарування вбачається, що ОСОБА_9 03.12.2001 подарувала позивачу жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 1011,3 кв.м по фактичному користуванні. (т.1 а.с.7)

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ч.3 ст.78 ЗК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 Земельного кодексу України.

Зокрема, відповідно до частин першої та другої статті 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Судом встановлено, що ухвалою 17 сесії 4 скликання Львівської міської ради 20.10.2005 передано ОСОБА_8 у власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1

Дане рішення прийняте у встановленому законом порядку органом місцевого самоврядування в межах своїх повноважень; рішення є законним, чинним, судом не скасоване.

28 лютого 2007 року на підставі вище зазначеного рішення, після виготовлення технічної документації з обов'язковим проведенням необхідних замірів земельної ділянки ОСОБА_8 видано оспорюваний позивачем державний акт на право власності серія ЯД №501053 на земельну ділянку площею 0,1000 га.

Технічна документація по видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_8 виконана ТзОВ «Інформаційно-кадастровий центр» в 2006 році (т.1 а.с.201-221), акт встановлення і погодження меж земельної ділянки складений 19 серпня 2004 року.

Отже, оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_8 у відповідності до порядку, передбаченого чинним законодавством України.

Як встановлено судом, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відповідач ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, став власником земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1.

Доводи позивача на те, що Акт про встановлення та погодження меж від 19.08.2004 складений з порушенням «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів (Деркомзем) України №43 від 04.05.1999 є безпідставними.

На переконання суду, акт про погодження межі земельних ділянок не є підставою для отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку, тому позиція позивача про невідповідність акту в частині підроблення підпису як суміжного землекористувача в акті не є може бути підставою для задоволення позову.

Покликання позивача на те, що для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_8 у серпні 2004 року підробила її підпис як суміжного користувача, не заслуговують на увагу, оскільки за інформацію в акті відповідач як спадкоємець після смерті матері відповідальності нести не може.

Також судом береться до уваги наступне.

В ч.4 ст.30 ЗК України вказано, що право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, в частині 1 якої зазначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З'ясовано, що позивач ОСОБА_3 як власник жилого будинку АДРЕСА_1 з 2001 року по даний час жодних дій щодо отримання правовстановлюючого документу у встановленому законом порядку не вчинила, тобто обміру земельної ділянки та встановлення її меж у натурі відповідними землевпорядними організаціями не проводила, державний акт на право постійного користування чи право власності на земельну ділянку позивач не одержувала.

Стаття 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що позов слід залишити без задоволення, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність у неї статусу суміжного землекористувача на частину ділянки, з приводу чого пред'явлено позов, порушення її прав відповідачем, невідповідність як оскаржуваного державного акта вимогам закону, так і свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я відповідача. При цьому, суд відмовляє в позові за безпідставністю, а не за спливом позовної давності, про що заявлено представником відповідача.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст.ст.30, 116 ЗК України, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 209, 214-215 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третьої особи Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Ю.Горбань