Справа № 135/439/17
Провадження № 2/135/171/17
РІШЕННЯ

іменем України

22.11.2017 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Паладій В.П.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» подано в суд позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивачем зазначено, що 04.11.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір б/н. Відповідно до вказаного договору банк зобовязався надати позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, надавши позичальнику кредит. В свою чергу позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки. 31.08.2014 року позичальник ОСОБА_4 помер. Спадкоємцем після його смерті є ОСОБА_2. 18.12.2016 року ОСОБА_2 було направлено лист-претензію, згідно якої було предявлено вимоги по сплаті заборгованості, однак нею заборгованість не було погашено. Станом на дату смерті заборгованість перед банком за кредитним договором б/н від 04.11.2010 року становить 14067,92 грн. заборгованість по кредиту. Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 вказану заборгованість.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що банк вчасно звернувся з претензією до спадкоємця після того, як було отримано інформацію про його смерть, в подальшому звернувся з претензією до суду. ОСОБА_4 анкету-заяву на отримання кредитного ліміту підписав 04.11.2010 року, кошти за кредитним договором почав отримувати в 2013 році. Заборгованість за кредитом складається в основному з непогашеного тіла кредиту.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали. Вказали, що боржник за кредитним договором не отримував 15000 грн. кредиту, а брав менше коштів у кредит. Крім того зазначили, що банком пропущено строк звернення із вимогою до спадкоємця позичальника, оскільки спадкоємець ОСОБА_2 одразу повідомила банк про смерть позичальника, надавши банку відповідне свідоцтво про смерть. ОСОБА_2 пояснила, що проживала в одній квартирі із померлим ОСОБА_4, прийняла спадщину після його смерті як єдиний спадкоємець, успадкувала 1/2 частини квартири, про що отримала 22.04.2015 року в нотаріальній конторі відповідне свідоцтво. Після смерті ОСОБА_4 продовжувала частково сплачувати кошти для погашення заборгованості за кредитним договором. Отримувала лист претензію від банку.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 04.11.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір б/н. Відповідно до вказаного договору банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Кредитний договір ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 оформили шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В заяві сторони погодили, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Зазначено, що умови та правила банківських послуг розміщено на офіційному сайті банку. Позичальник зобовязалась виконувати вимоги умов та правил надання банківських послуг а також регулярно знайомитись з їх змінами.

31.08.2014 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 32).

Згідно претензії ПАТ КБ «Приватбанк», направленої другій Тростянецькій державній нотаріальній конторі за вих. № SAMDN9646 від 10.10.2016 року, видно, що банк зазначає, що на теперішній час їм стало відомо, що позичальник ОСОБА_4 помер 31.08.2014 року, тому просять повідомити, зокрема, чи заводилась спадкова справа після смерті боржника, надати інформацію про спадкоємців, що прийняли спадщину (а.с. 36).

З відповіді нотаріуса другої Тростянецької державної нотаріальної контори № 481/02-04 від 18.11.2016 року зазначено, що 22.04.2015 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на імя дружини ОСОБА_2.

Згідно листа-претензії ПАТ КБ «Приватбанк» від 13.12.2016 року, направленого ОСОБА_2, зазначено, що банку стало відомо, що ОСОБА_4 помер, ОСОБА_2 є спадкоємцем, заборгованість за кредитним договором складає 14147,92 грн. станом на дату смерті, тому запропоновано оплатити заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України ).

Відповідно до змісту ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Норми ст. 1218 ЦК України передбачають, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Норми ст. 1282 ЦК України застосовуються у разі додержання кредитором вимог ст. 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право та не є строком позовної давності.

Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року в справі № 6-33цс15.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності обчислення, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Така позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 року по справі № 6-1752цс15, і згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування.

Статею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

В судовому засіданні судом вживались заходи щодо розяснення сторонам положень ст. 10, 11 ЦПК України. Сторони зазначали, що надали суду всі необхідні докази по справі.

Відповідачем ОСОБА_2 не було доведено в судовому засіданні те, що вона відповідно до положень ч. 1 ст. 1281 ЦК України повідомила кредитора спадкодавця про відкриття спадщини. Жодних доказів на підтвердження того, що вона повідомляла банк про смерть свого чоловіка відповідачем не надано.

При цьому із матеріалів справи вбачається, що банку достеменно стало відомо про смерть боржника ОСОБА_4 не пізніше дати формування претензії кредитора, що була направлена нотаріальній конторі (а.с. 36). При цьому представник позивача зазначав, що інших відомостей про наявність в банку інформації про смерть боржника не було.

Підлягає врахуванню й те, що після смерті ОСОБА_4 практично щомісяця проводилось погашення боргу за кредитним договором невеликими, порівняно із сумою боргу, платежами, що свідчить про визнання наявності заборгованості спадкоємцем ОСОБА_2.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Таким чином, суд вважає, що позивачем в даній справі дотримано встановлених законом приписів щодо строку пред'явлення вимог кредитора до спадкоємця боржника.

Судом встановлено, що банк виконав свої зобовязання за договором кредиту.

Відповідач ОСОБА_4 користувався кредитними коштами, згідно розрахунку видно, що він сплачував кошти за кредитним договором, не допускав прострочення заборгованості. ОСОБА_4 помер, не повернув до дня смерті борг по кредиту.

Відтак, банком правомірно предявлено вимогу до спадкоємця боржника щодо повернення заборгованості по кредиту в межах вартості спадкового майна. При цьому суд враховує, що вартість 1/2 частини квартири в м. Ладижин, яку як зазначає відповідач вона успадкувала від чоловіка, є явно більшою за розмір предявленої кредитором вимоги.

При визначенні розміру заборгованості позивач посилається на наявний в матеріалах справи розрахунок, відповідно до якого зазначено, що заборгованість за кредитом становить 14067,92 грн.

Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, судом встановлено, що він сформований станом на 20.01.2017 року. При цьому вбачається, що розмір боргу по кредиту зафіксовано станом на 05.09.2014 року.

Проте, позичальник ОСОБА_4 помер 31.08.2014 року. Відтак, після цієї дати повинні бути припинені нарахування відсотків по кредитному договору.

Відтак, суд вважає безпідставним включення позивачем до розрахунку заборгованості відсотків, нарахованих після 31.08.2014 року. З розрахунку заборгованості видно, що 01.09.2014 року було нараховано 47,15 грн. відсотків.

Тому суд вважає обґрунтованим розмір заборгованості за кредитним договором в сумі, що є меншою на 47,15 грн., тобто на суму безпідставно нараховані відсотків по кредиту.

З розрахунку видно, що по кредитному договору після смерті позичальника, практично щомісячно продовжували надходити кошти на погашення боргу. Дане узгоджується із поясненнями відповідача, яка вказувала, що продовжувала погашати кредит невеликими сумами.

Тому з урахуванням таких сплат відповідачем, суд вважає обґрунтованим розрахунок банку про наявність заборгованості станом на 20.01.2017 року в сумі 14020,77 грн. (14067,92 47,15).

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати мають бути присуджені позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач предявив позов на загальну суму 14067,92 грн. Позов задоволено на загальну суму 14020,77 грн.. Відтак на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 1594,63 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 20, 526, 610-612, 625, 626, 629, 634, 1049, 1050, 1054, 1281, 1282, ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 179, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк», (рахунок № 3111, МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 04.11.2010 року в розмірі 14020,77 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 1594,63 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Ладижинський міський суд Вінницької області до Апеляційного суду Вінницької області.

Суддя: