Номер провадження: 22-ц/785/7720/17
Номер справи місцевого суду: 523/9943/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря - Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та матеріальної допомоги і разових премій, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

18 липня 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» (далі ДП «Одеський морський торгівельний порт») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, та, неодноразово уточнивши 28 лютого 2017 року і 5 вересня 2017 року вимоги, зазначила, що вона з 12 грудня 1994 року працювала в організації відповідача на різних посадах, а з 18 червня 2013 року - на посаді начальника відділу кадрів служби персоналу (т. 1а.с.1, т.3. 225-226).

В процесі реорганізації структури адміністративного апарату, оптимізації штатної чисельності служби персоналу наказом ДП«Одеський морський торгівельний порт» №168 від 16 квітня 2015 року внесені зміни до структури та штатного розпису державного підприємства з виключенням із штатного розпису відділу кадрів у повному складі (т.1,а.с.36).

01 червня 2016 року наказом адміністрації порту №270/к-а позивачка з 01 липня 2016 року звільнена з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату (т.1а.с.73).

В порушення порядку, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України адміністрація порту не виконала вимоги закону щодо належного запропонування їй іншої роботи на підприємстві та переважного її залишення на роботі відповідно до ст. 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю, оскільки вона є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням.

Тому позивачка, просила суд :

- поновити її на роботі на посаді начальника відділу кадрів ДП «Одеський морський торговельний порт» та стягнути з ДП «Одеський морський торговельний порт»:

- середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 02 липня 2016 року у розмірі 383 382, 55 грн,

- моральну шкоду в сумі 70 000,00 грн. (т.1а.с.1.,т.3. 225-226).

Крім того, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь :

- матеріальну допомогу та разові премії, виходячи із розміру посадового окладу 11 381,15 грн., в загальній сумі 45524,60 грн. - моральну шкоду в сумі 70 000,00 грн. (т.1, а.с. 1, т.3, а.с. 225-226, т.4, а.с.84-85).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.(т.4.а.с.93-96).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невиконання адміністрацією порту вимог закону щодо належного запропонування їй іншої роботи на підприємстві та переважного залишення в звязку з інвалідністю, а також на те, що в період скорочення на підприємстві створювалися нові місця та приймались сторонні працівники (т.4, а.с. 101-103). Однак суд першої на зазначене увагу не звернув та постановив незаконне рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Вирішивши трудовий спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що адміністрацією порту виконані вимоги закону щодо звільнення позивачки з роботи з підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - у звязку зі скороченням штату.

Однак з такими висновками суду погодитися неможливо.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в організації відповідача дійсно мала місце реорганізація підприємства на підставі наказу від 16.04.2015 року з виключенням із штатного розпису відділу кадрів у повному обсязі, де позивачка займала посаду начальника відділу (т. 1 а. с. 36).

За штатним розписом від 01.02.2015 року до внесення змін до структури порту, тобто до реорганізації, відділ кадрів складався з 7 працівників: начальника відділу, менеджера (управителя) з персоналу, трьох старших інспекторів з кадрів, старшого інспектору з обліку та бронювання (т. 1, а. с. 157 - 200).

В день надання наказу про реорганізацію 16.04.2015 року, з метою подальшого вдосконалення роботи Служби персоналу у штатному розписі відповідача створені підрозділи: сектор оформлення та обліку персоналу у складі начальника сектору 1 од., старший інспектор з кадрів 3 од.,; у групі роботи з персоналом: керівник групи 1 од., старший інспектор з кадрів (з пенсійних питань) 0, 75 од., старший інспектор з обліку та бронювання військовозобовязаних 0, 75 од. Всього введено посад 6, 5 од. (т.4, а.с. 130-131).

Всі колишні працівники відділу кадрів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, переведені за їх згодою на вищевказані посади на підставі наказів від 17.04.2015 року, крім позивачки (т. 4, а.с. 134-139).

До звільнення ОСОБА_2 з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України жодна із цих посад, що відповідала її спеціальності та кваліфікації, позивачці не запропонована.

Вимоги ст. 42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці адміністрацією порту не виконані. За якими критеріями надана перевага про залишення на роботі інших працівників колишнього відділу кадрів не визначено.

Звільнення позивачки з підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 40 КЗпП України, яка передбачає звільнення з роботи, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу, є незаконним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачці були запропоновані численні посади та роботи, що не відповідали її кваліфікації та досвіду роботи.

Пленум Верховного Суду України у п.19 своєї постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року в редакції від 25.05.1998 року розяснив судам, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберігалося його попереднє місце роботи.

Наказом адміністрації порту від 01 червня 2016 року позивачка звільнена з посади начальника відділу кадрів в Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» з 01.07.2016 року.

Тому, вона підлягає поновленню на цій посаді: саме з 01.07.2016 року.

Оскільки позивачка звільнена з роботи без законних підстав, вона в силу ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, тобто судом.

За правилами зазначеної статті закону при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно вирішує питання щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідне розяснення цих положень щодо обчислення середнього заробітку також міститься у п. 32 зазначеної постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року в редакції від 25.05.1998 року.

Визначаючи місяці для обчислення середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за час вимушеного прогулу, колегія суддів приймає до уваги, що в період з 16.04.2015 року видання адміністрації порту наказу про реорганізацію, до моменту звільнення позивачки з роботи за п. 1, ч. 1 ст. 40 КЗпП України - з 01.07.2016 року, позивачка знаходилася у відпустках, у тому числі без збереження заробітної плати, хворіла, а також працювала протягом 2-х місяців за направленням адміністрації порту в іншій організації призивній дільниці Приморського району з 04.11.2015 року по 31.12.2015 року.

Тому, колегія суддів, проаналізувавши зазначене, визначає середній заробіток за 2 місяці, які відповідали щомісячному заробітку, що отримувала позивачка на посаді начальника відділу кадрів.

ОСОБА_2 відпрацювала :

- у жовтні 2014 року 23 робочих дня;

- у листопаді 2014 року 20 робочих днів.

Підприємство нарахувало ОСОБА_2 заробітну плату :

- у жовтні 2014 року 13 564,69 грн.;

- у листопаді 2014 року 12 827,14 грн. (т. 4 а.с.124).

Виходячи з методології обчислення середнього заробітку, запропонованої Порядком, середньоденна заробітна плата позивачки становить (13 564,69 грн + 12 827,14 грн) : (23 роб.дня + 20 роб.днів) = 613,76 грн.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2016 року по 05 грудня 2017 року становить: 613,76 грн. х 360 дня (129 днів за 2016 рік та 231 днів за 2017 рік) = 220 953,06 грн.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2016 року по 05 грудня 2017 року включно в розмірі 220 953,06 грн.

Позивачка відповідно до ст. 237-1 КЗпП України має право на відшкодування моральної шкоди.

Беручи до уваги, що відповідач порушив законне право позивачки на працю, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів на підставі ст. 237-1 КзпП України, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Що стосується вимог позивачки про стягнення вихідної допомоги, яку б вона отримала на підставі наказів адміністрації порту №626 від 30.11.2016 року і від №96 від 06.02.2017 про виплату працівникам матеріальної допомоги в розмірі посадового окладу та разових премій, які б вона отримала на підставі наказів №692 від 21.12.2016 року і №713 від 29.12.2016 про виплату працівникам разової премії в розмірі посадового окладу, колегія суддів зазначає наступне:

В період з 16.04.2015 року видання адміністрації порту наказу про реорганізацію, до моменту звільнення позивачки з роботи за п. 1, ч. 1 ст. 40 КЗпП України - з 01.07.2016 року, позивачка не працювала на підприємстві з різних причин (хвороба, перебування у відпустках, в тому числі без збереження заробітної плати та ін.). Виплати, які здійснювалися працівниками порту з 30.11.2016 по 06.02.2017 року стосувалися лише працівників, які працювали на підприємстві. Цей період охоплюється сумою, яка стягнута з відповідача на користь позивачки за час вимушеного прогулу.

З урахуванням зазначеного, правові підстави для задоволення вимог позивачки у частині стягнення матеріальної допомоги та разових премій відсутні, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у позові з залишенням рішення в цій частині без змін.

На підставі ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь держави підлягає стягненню 2 409,53 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2650,48 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ч.3 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314 ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2017 рокуу частині вирішення вимог про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2в частині поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника відділу кадрів в Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» з 01 липня 2016 року.

Стягнути з Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_2середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2016 року по 05 грудня 2017 року в сумі 220 953 (двісті двадцять тисяч девятсот пятдесят три) грн. 06.коп., з утриманням податків, страхових внесків та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт»на користь ОСОБА_2моральну шкоду у сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Відмовити ОСОБА_2в задоволенні позову про стягнення матеріальної допомоги та разових премій.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2017 рокуу частині відмови в позові про стягнення матеріальної допомоги та разових премій залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» на користь держави судовий збір у сумі 2 409 (дві тисячі чотириста девять) грн. 53коп. за розгляд справи у суді першої інстанції та у сумі 2650 (дві тисячі шістсот пятдесят) грн.48 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_9