Справа № 463/318/17
Провадження № 2/463/881/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору недійсним, зобовязання до вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору № 298-4.4 від 08.12.2006р., який укладено між ОСОБА_4 та АТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Західне регіональне управління» та про зобовязання відповідача повернути позивачу сплачені ним грошові кошти в розмірі 63 655,58 доларів США та прийняти у позивача залишок заборгованості в сумі 1709,27 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08.12.2006р. між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 298-4.4, за умовами якого банк надав йому в тимчасове користування кредитні кошти в сумі 42 000 доларів США на строк до 08.12.2026 року із сплатою за користування кредитом 15 % річних. З метою забезпечення виконання грошового зобовязання за кредитним договором, між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Крім того, між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в якості забезпечення зобовязань за кредитним договором укладено договори поруки від 08.12.2006р. Однак, під час укладення кредитного договору, всупереч вимогам чинного законодавства, банк не надав позичальнику як споживачу фінансових послуг повної інформації про кредитні умови, а саме орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахування процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг, повязаних із одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості. Не було розяснено банком, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобовязань покладено на позивача й не надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами. Також, розрахунок платежів споживача під час укладення договору проведений поверхово. В такому зазначено лише два показники дату платежу і суму, яка підлягає сплаті. Для споживача в такому розрахунку не зрозуміло із чого складаються вказані суми, а на момент укладення договору була відсутня інформація щодо кінцевих сум. Банком в порушення вимог чинного законодавства також не було надано споживачу графіку платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг чи фінансових зобовязань за кожним платіжним періодом. Орієнтовна сукупна вартість кредиту становить значно більшу суму, проте в договорі така сума відсутня, як і будь-які посилання на неї. Вважає, що внаслідок всіх цих обставин в сукупності, умови договору є несправедливими. Всупереч принципу добросовісності, наслідком укладеного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Крім того, вважає, що недобросовісна підприємницька практика відповідача є такою, що вводить в оману, оскільки спонукала споживача дати згоду на підписання правочину, на який в іншому випадку останній не погодився б. ОСОБА_5 обставини вказують на недійсність кредитного договору, внаслідок чого просить визнати його таким в судовому порядку. Станом на час звернення до суду, в рахунок погашення заборгованості сплатив банку грошові кошти в загальному розмірі 63 655,58 доларів США. Оскільки правочин, визнаний судом недійсним вважається таким з моменту укладення, вказані кошти просить зобовязати відповідача повернути.

В судовому засіданні представники позивача згідно належної довіреності від 27.01.2017р. ОСОБА_5, а також згідно належної довіреності від 23.01.2017р. адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 10.02.2017р. ОСОБА_3 проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки договір відповідає законодавству, яке діяло на момент його укладення, а позивач натомість, вказуючи на несправедливість умов договору керується законодавством, яке не було чинним на момент укладення спірного договору, і яке не має зворотної дії в часі. Крім того, позивач всупереч своєму обовязку не надав жодного доказу в підтвердження тієї обставини, що по відношенню до нього мав місце обман. Останній тривалий час виконував взяте на себе зобовязання, і тим самим, вважає його дійсним та справедливим. Договір підписано позивачем на кожній сторінці. Наявність підпису боржника свідчить, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Жодних порушень чинного законодавства, яке діяло на момент укладення договору, і зокрема в частині що стосується істотного дисбалансу прав та обовязків на шкоду позивача не вбачає і тому, в задоволені позову просить відмовити. Окремо звертає увагу, що позов предявлено до суду по спливу загального трьохрічного строку позовної давності, наслідком чого також є відмова в його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та увалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 08.12.2006р. між сторонами укладено кредитний договір № 298-4.4 (а.с.7-11), за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування кредитні кошти в сумі 42 000 доларів США на строк до 08.12.2026 року із сплатою за користування кредитом 15 % річних. Додатком № 1 до кредитного договору (а.с.12-13) визначено графік зниження розміру заборгованості.

Згідно п. 3.2 оспорюваного договору, позичальник зобовязався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 553,05 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків ч. 1 ст. 202 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину закріплені в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно ч. ч. 1, 3 цієї статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на даний час до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-1341цс15 сформулював правову позицію від 02.12.2015р., згідно з якою розяснив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Поряд з цим, ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Під час розгляду подібної, проте не аналогічної справи № 6-2705цс16 Верховний Суд України в своїй постанові від 22.02.2017р. зазначив, що норми закону, які набрали чинності після укладення спірного договору на такі правовідносини не поширюються.

Згідно п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Саме по собі невиконання вказаної вимоги закону не тягне за собою недійсність укладеного між сторонами договору, адже як зазначено в ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання такої інформації субєкт господарювання несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15, 23 цього Закону. Відповідно до вказаних норм, така відповідальність кредитора є майновою. Споживач вправі предявити виключно вимогу про розірвання договору та відшкодування завданих збитків.

До матеріалів справи долучено Графік зниження заборгованості (а.с.12-13), який підписано позивачем і який містить повну інформацію стосовно умов кредитування, порядку повернення коштів та залишку заборгованості після сплати кожного щомісячного платежу. В подальшому, позивачем вказані умови договору виконувались, додаткових вимог останнім не заявлялось.

Згідно додаткової угоди від 15.08.2012р. (а.с.48), яка також підписана позивачем, сторони узгодили новий розмір ануїтетного платежу та у звязку з цим, підписали новий графік зниження заборгованості (а.с.49-55), в якому також вказано складові про вартість кредиту. Крім того, зазначено про чисті витрати позичальника, які сплачуються банку при обслуговуванні кредиту за період користування; витрати позичальника з урахуванням платежів, які здійснюються відповідно до вимог чинного законодавства на користь третіх осіб без участі банку та додаткові витрати, які необхідно відповідно до вимог чинного законодавства сплатити позичальнику на користь третіх осіб без участі банку.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої з моменту укладення договору змін не зазнавала. Згідно з цією нормою, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Аналізуючи ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

В цей же час, згідно ч. 5 ст. 11 цього Закону в редакції, чинній на момент укладення договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Тобто, для кваліфікації умов кредитного договору несправедливими, наслідком чого може бути визнання його недійсним, законодавець визначає додаткові ознаки, наявність яких може свідчити про існування істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

В даному випадку оспорюваний договір не те що не містить загальних ознак істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача, але й не містить спеціальних ознак, визначених у ч. 5 ст. 11 згаданого вище Закону.

Підписуючи договір споживчого кредиту, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Після укладення договору позивач погодився з його умовами та їх виконував, що свідчить про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним з підстав його кваліфікації як несправедливого.

Мотиви позову про недотримання відповідачем вимог Постанови Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту правового значення не мають і наведених вище висновків суду не спростовують, адже як вірно вказує представник відповідача, такі правила затвердженні після укладення між сторонами спірного договору.

Аналогічно, не заслуговують на увагу мотиви позову про введення позивача в оману під час підписання договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

По-перше, як уже зазначалось вище, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, а по-друге, як розяснив Пленум ВСУ в п. 20 Постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Незважаючи на те, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» (ст. 19), якими обґрунтовується позов в частині введення позивача в оману на спірні правовідносини не поширюються, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження обставини застосування відносно нього обману, а його наступні дії виконання взятих на себе зобовязань, навпаки свідчать про протилежне і про відсутність зі сторони відповідача будь-яких недобросовісних дій.

Враховуючи вищенаведене, позов як безпідставний належить залишити без задоволення в повному обсязі.

Керуючись 10, 60, 61, 88, 169, 209, 212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 202, 203, 215, 216, 230, 626, 627, 628, 629, 1054 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору № 298-4.4 від 08.12.2006 року, зобовязання до вчинення дій відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.