Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2016 року,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму безпідставно набутих коштів в розмірі 108 570 грн, інфляційне збільшення в розмірі 325,71 грн, 3% річних в сумі 1 677,63 грн, відсотки за користування грошовими коштами 38 007,68 грн, завдану моральну шкоду 11 418,98 грн, а також понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 22 травня 2009 року позивач придбав у відповідачів трикімнатну квартиру № АДРЕСА_1, за що сплатив 108 570 гривень, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22 травня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2062.

Рішенням Комінтернівським районним судом м. Харкова від 5 жовтня 2012 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Оскільки укладений між сторонами договір купівлі - продажу квартири від 22 травня 2009 року визнано судом недійсним з моменту його вчинення, позивач вважав, що відповідачі безпідставно володіють сплаченими ним грошовими коштами в розмірі 108 570 грн вже протягом більше чотирьох років і не повертають їх, свого обов`язку з повернення сплачених ним грошових коштів відповідачі не виконали і грошей не повернули.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 безпідставно набуті кошти в розмірі 108 570 грн, інфляційні втрати - 325,71 грн, 3 % річних - 1 677,63 грн, проценти за користування грошовими коштами - 38 007,68 грн, а також відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 11 418,98 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти в розмірі 148 472, 34 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року касаційну скаргу

ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2016 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2016 року та залишити в силі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Установлено, що 22 травня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Відповідно до п. 3 зазначеного договору сторонами погоджено, що продаж є дійсним наміром сторін та здійснюється за ціною 108 570 грн, що є еквівалентом 14 100 доларів США, які продавці отримали від покупця повністю ще до підписання цього договору.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2013 року, визнано недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу на підставі ст. 234 ЦК України (фіктивний правочин).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу сторони не мали наміру створення тих правових наслідків, які ним обумовлювалися, про що свідчить відсутність у ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 іншого житла та реєстрація ОСОБА_9 права власності на спірну квартиру більше ніж через рік після укладення договору купівлі-продажу.

З матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 за ст. 190 КК України вбачається, що на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири між сторонами існували боргові зобов'язання, а спірна квартира передавалася ОСОБА_9 у якості застави в забезпечення виконання боргових зобов'язань.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 заборгованість у розмірі

63 760 грн (а.с. 127-130, т. 1).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2013 року змінено, стягнуто на користь ОСОБА_9 солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість у розмірі

75 351,94 грн (а. с. 131, 132, т. 1).

Вказані рішення набрали законної сили, їх копії містяться в матеріалах справи та з їх змісту вбачається, що заборгованість у відповідачів виникла не за укладеним договором купівлі-продажу квартири від 22 травня 2009 року, а зовсім за іншим борговим документом - за їхньою розпискою про отримання позики від 1 липня 2009 року, яка жодного відношення до спірних правовідносин не має.

Крім того, відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, було виключено з-під арешту квартиру АДРЕСА_1, який був накладений на підставі постанови слідчого відділу слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 24 листопада 2010 року, та визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності на зазначену квартиру (а. с. 140-142, т. 1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи на користь позивача з відповідачів грошові кошти за договором купівлі-продажу належної їм квартири, який у подальшому було визнано фіктивним, суд першої інстанції виходив з того, що такі кошти є безпідставно набутим майном, тому дійшов висновку про стягнення вказаних коштів на користь позивача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Скасовуючи вказане рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками останнього та, ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову правильно виходив із наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без заміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За положеннями вказаної норми фіктивним може бути визнаний будь- який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають іншу мету, ніж ту, що передбачена правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка, відповідно до

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 5 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання фіктивного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином перевірив доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, та, з урахуванням наведених вище норм матеріального права правильно виходив з того, що недійсність правочину призводить до повернення сторін до первісного стану та з огляду на те, що при фіктивному правочині відсутні наміри створення юридичних наслідків (що у даному випадку встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили), й відповідно є неможливим виникнення майнових наслідків, зокрема і застосування реституції за правочином, за яким сторонами не вчинено будь-яких дій саме на його виконання.

Встановивши, на основі належним чином оцінених доказів, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири сторони не мали наміру створення тих правових наслідків, які ним обумовлювалися, що на час його укладання між сторонами існували боргові зобов'язання, а спірна квартира передавалася у якості застави в забезпечення виконання боргових зобов'язань, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення грошових коштів, на які посилається позивач, як таких, що сплачені за недійсним (фіктивним) правочином або таких, що безпідставно набуті.

Крім зазначеного, апеляційний суд дійшов вірного правового висновку, що до спірних правовідносин не може застосовуватись ст. 1212 ЦК України, оскільки ці правовідносини мають договірний характер та виникли із боргових зобов'язань, зокрема за розпискою про отримання позики, а не за договором купівлі-продажу квартири, визнаного судом недійсним з підстав фіктивності, що підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, яка, відповідно до

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Наведеними вище нормами матеріального права та встановленими судом обставинами спростовуються доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про необхідність застосування до спірних правовідносин обраного ним способу захисту, зокрема використання правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо обов'язку апеляційного суду застосувати при встановлених обставинах належну норму права, захистити його порушені права і стягнути на його користь кошти, які відповідачі безпідставно зберегли у себе вбачаються необґрунтованими, оскільки в ході розгляду справи апеляційним судом не було встановлено обставин, які могли б бути підставою для стягнення з відповідачів коштів, про безпідставне отримання яких посилається позивач, як за приписами ст.1212 ЦК України, так і у зв'язку з визнанням договору купівлі-продажу недійсним.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції, повно та об'єктивно встановивши фактичні обставини справи та належним чином перевіривши зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, як з підстав, передбачених

ст. 1212 ЦК України, так і з підстав застосування наслідків недійсності правочину.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції, правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська