Справа №591/3285/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Шелєхова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1870/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, третя особа - ОСОБА_5, про зобов'язання повернути майно, що утримується без правової підстави, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В.В. (далі - ПАТ «Дельта Банк») перерахувати кошти в розмірі 4613 доларів США, що перебувають на рахунку ОСОБА_5 НОМЕР_1 на підставі договору банківського вкладу «Найкращий від Миколая» у доларах США № 012-18000-250215 від 25 лютого 2015 року, на рахунок ОСОБА_4 за НОМЕР_2, відкритого на підставі договору № 011-18501-110113 від 11 січня 2013 року.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 1238,96 грн.

Вказане рішення суду ПАТ «Дельта Банк» оскаржило в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачка розпорядилась коштами, які перебували на її вкладному рахунку, на власний розсуд, перерахувавши 4613 доларів США на депозитний рахунок ОСОБА_5, які залишаються на її рахунку, проте, у зв'язку з триваючою процедурою ліквідації банку ці кошти тимчасово заблоковані з метою подальшого їх використання в якості відшкодування в порядку ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отже, банк вважає, що спірна сума є власністю третьої особи, а не позивачки, тому, на його думку, законних підстав для повернення останній тих коштів суд не мав. Крім того, банк вказує, що правочин, на умовах якого третій особі було здійснено перерахунок 4613 доларів США від позивачки, є нікчемним в силу закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ПАТ «Дельта Банк» Єременка Р.О. про задоволення апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено, а також з матеріалів справи вбачається, що на підставі укладеного 08 грудня 2014 року з ПАТ «Дельта Банк» договору банківського вкладу «Найкращий від Миколая-on-line» за № 9399 ОСОБА_4 передала банку 16197,99 доларів США строком до 8 березня 2015 року (а.с.10).

24 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулась до банку із заявою про закриття рахунку, яку банк задовольнив та у відповідності з п. 1.10 договору банківського вкладу перерахував кошти на її поточний рахунок за НОМЕР_2, відкритий на підставі договору № 011-18501-110113 від 11 січня 2013 року, з якого позивачка мала право на власний розсуд використовувати кошти, у тому числі, і за допомогою електронних платіжних засобів.

25 лютого 2015 року між третьою особою по даній справі ОСОБА_5 та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» за № 012-18000-250215 із залученням вкладу в іноземній валюті на суму 4613 доларів США, з виплатою процентів на суму вкладу у розмірі 5,5 % річних на строк до 26 травня 2015 року (а.с. 11).

Того ж дня ОСОБА_5 та ПАТ «Дельта Банк» уклали додаткову угоду № 1 до договору банківського вкладу за № 012-18000-250215, якою виклали п.1.8 ст.1 договору в іншій редакції, а саме: передбачили можливість зарахування вкладу на рахунок ОСОБА_5 шляхом перерахування коштів з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи-резидента (а.с.12).

25 лютого 2015 року позивач ОСОБА_4 перерахувала належні їй 4613 доларів США на вкладний рахунок третьої особи ОСОБА_5, що вбачається з копії відповідного платіжного доручення за № 46459112 від 25 лютого 2015 року. При цьому, правова підстава для перерахунку 4613 доларів США у цьому дорученні не була вказана (а.с.13).

Надходження 4613 доларів США на вкладний рахунок ОСОБА_5 також підтверджується випискою по укладеній з нею угоді за № 012-18000-250215 від 25 лютого 2015 року за період від дня укладення угоди по 05 листопада 2015 року (а.с. 17-18).

На момент укладення договору банківського вкладу з ОСОБА_5 та перерахування на її вкладний рахунок 4613 доларів США від ОСОБА_4 діяла постанова Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року за №692/ВТ, якою ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів, а також запроваджено обмеження для банку в його діяльності щодо недопущення проведення будь-яких операцій, за результатами яких Фондом гарантування вкладів фізичних осіб мала збільшуватись гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб. Зазначене обмеження ПАТ «Дельта Банк» запровадило з 04 листопада 2014 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Дельта Банк» 02 березня 2015 року було прийнято рішення за № 51 про запровадження в цьому банку тимчасової адміністрації з 03 березня 2015 року до 02 червня 2015 року, яка була продовжена до 02 жовтня 2015 року включно.

02 жовтня 2015 року Національний банк України відкликав банківську ліцензію в ПАТ «Дельта Банк», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була почата процедура здійснення ліквідації цього банку.

Крім того, тимчасовою адміністрацією цього банку було здійснено перевірку договорів (правочинів) за вкладними операціями на предмет виявлення договорів банківського вкладу (депозиту), що є нікчемними з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як були укладені між банком та фізичними особами - клієнтами банку після 16 січня 2015 року включно, тобто, згідно з якими кошти, зараховані за такими договорами від інших фізичних осіб, та операції за такими вкладами призвели до збільшення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми відшкодування.

За результатами перевірки було застосовано наслідки нікчемності договорів банківського вкладу (депозиту), що є нікчемними з підстав, визначених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що тимчасова адміністрація банку повідомила ОСОБА_5 листом за № 8821/2463 від 23 вересня 2015 року, тобто, повідомила про нікчемність укладеного між нею та банком договору банківського вкладу (депозиту) за № 012-18000-250215 від 25 лютого 2015 року (а.с. 15).

З викладеного вище вбачається, що ОСОБА_4 перерахувала 4613 доларів США власних коштів на відкритий ОСОБА_5 в банку вкладний рахунок, внаслідок чого 25 лютого 2015 року були виконані умови укладеного між банком та третьою особою договору банківського вкладу за № 012-18000-250215 та додаткової угоди № 1, тобто, був поповнений вкладний рахунок третьої особи і, відповідно, угода між нею та банком фактично була виконана.

Проте, вказаний депозитний договір, укладений між відповідачем і третьою особою ОСОБА_5, в силу вказаних вище обставин та вимог п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є нікчемним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що право позивачки, яка є власницею спірної суми коштів, порушене і підлягає захисту з підстав, визначених ст.ст. 215, 216 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним і обґрунтованим.

Зокрема, як зазначалось вище, перерахування грошових коштів з поточного рахунку позивачки на вкладний (депозитний) рахунок третьої особи відбулось 25 лютого 2015 року, тобто, в період дії Постанови Національного Банку України за № 692/БТ від 30 жовтня 2014 року «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних».

Відповідно до п.5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених Рішенням Ради директорів ПАТ «Дельта-Банк» протоколом №14 від 20 березня 2013 року (з відповідними змінами), зарахування на вкладний (депозитний) рахунок грошових сум для вкладника від третьої особи не допускається.

Згідно вимог постанови правління Національного Банку України від 16 вересня 2013 року за № 365 «Про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб в межах України» був заборонений переказ коштів в іноземній валюті в межах України з рахунку в іноземній валюті однієї фізичної особи на рахунок в іноземній валюті іншої фізичної особи.

Водночас, незважаючи на вказані вище заборони, ПАТ «Дельта Банк» уклав депозитний договір з ОСОБА_5 і дозволив проведення операції з перерахування на її рахунок коштів від позивачки, за результатами якої збільшилась гарантована Фондом гарантування вкладів фізичних осіб сума відшкодування за вкладом ОСОБА_5, тобто, банк вчинив правочин, який є нікчемним з моменту його вчинення,хоча на вимогу ОСОБА_4 банк не повернув їй, як власниці, спірну суму коштів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частинами 2 та 3 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст.ст. 1071,1074 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Доручення банку здійснити перерахунок належних ОСОБА_4 4613 доларів США з її поточного рахунку на вкладний рахунок ОСОБА_5 підтверджується належним доказом, а саме: платіжним дорученням за № 46459112 від 25 лютого 2015 року, а надходження цих коштів на вкладний рахунок третьої особи підтверджується випискою банку (а.с. 13, 17-18).

Наявність факту нікчемності правочину, внаслідок чого спірна сума коштів надійшла на рахунок третьої особи, свідчить про те, що ці кошти не вибували з володіння позивачки, так як нікчемним правочин є з моменту його вчинення, проте, банк не повернув позивачці 4613 доларів США.

До того ж, відповідачем не надано доказів щодо внесення поточного рахунку ОСОБА_4 до переліку рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до п.п. 4-6 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» або до переліку рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 Закону.

Таким чином, виходячи із зазначених норм діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право позивачки на повернення їй відповідачем коштів, отриманих від неї третьою особою внаслідок вчинення з відповідачем нікчемного правочину, порушене та підлягає захисту.

З доводами апеляційної скарги про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, зокрема, що стосується правових підстав заявленого позову, колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм права можна дійти висновку, що правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, законний інтерес або право якої порушене, може скористатись способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як вірно зазначено судом першої інстанції з посиланням на роз'яснення, викладені в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, ураховуючи, що відповідач визнав, що укладений між ним і третьою особою правочин є нікчемним, в той же час, безпідставно не застосував передбачені ст. 216 ЦК України правові наслідки такого правочину, а відповідно, безпідставно не повернув позивачу ОСОБА_4 4613 доларів США, чим позбавив останню права на вільне розпорядження спірними коштами та порушив її права, як власниці цих коштів.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -