Справа №580/525/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Чхайло О. В.
Номер провадження 22-ц/788/1851/17 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 жовтня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом 05.04.2017 року, в якому після уточнення, ОСОБА_4 просила суд поділити спільне майно, а саме домоволодіння по АДРЕСА_1, що складається з: житлового будинку літ «А» 1949 року побудови, вартістю 38089,00 грн.; веранди цегляної літ «а» 2011-2013 року побудови, вартістю 83314,00 грн.; літньої кухні цегляної «Б», вартістю 6413,00 грн.; огорожі металевої, дощатої літ. №1-2, вартістю 6569,00 грн., загальною вартістю 134410,00 грн., визначивши ідеальні частки в цьому майні по 1/2 частці кожному без реального поділу та визнати за нею право власності на 1/2 частину даного майна. Також, просила стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що з 23.06.1990 року по 11.12.2000 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Однак, після розірвання шлюбу вони з відповідачем до осені 2013 року проживали разом та вели спільне господарство. За час шлюбу та спільного проживання набули у власність вказане майно, з приводу якого виник спір щодо порядку володіння та користування ним, який врегулювати мирно не вдається, що і стало підставою звернення до суду із позовом.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 18.10.2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Поділено в рівних частинах між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільне майно, нажите за час шлюбу, а саме домогосподарство, розташоване по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку під літ. «А» 1949 року побудови, вартістю - 38089,00 грн., веранди цегляної під літ. «а» 2011-2013 року побудови, вартістю - 83314,00 грн., літньої кухні цегляної під літ. «Б», вартістю - 6413,00 грн., огорожі металевої, дощатої під літ. № 1-2, вартістю - 6569,00 грн., загальною вартістю 134410,00 грн., по 1/2 частині кожному. Визнано за ОСОБА_4 право власності на належну їй частину вказаного нерухомого майна, а саме право власності на 1/2 частину домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку під літ. «А» 1949 року побудови, вартістю - 38089,00 грн., веранди цегляної під літ. «а» 2011-2013 року побудови, вартістю - 83314,00 грн., літньої кухні цегляної під літ. «Б», вартістю - 6413,00 грн., огорожі металевої, дощатої під літ. № 1-2, вартістю - 6569,00 грн., загальною вартістю 134410,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 672,05 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд дійшов безпідставного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки після розірвання шлюбу у 2000 році позивач переїхала разом з їхнім сином проживати до своєї матері. Через деякий час син переїхав проживати до відповідача у зв'язку з навчанням, тому позивач періодично відвідувала сина, тимчасово проживала, проте спільного господарства вони не вели, спільного бюджету не мали. Крім того, у передбачений законом строк (3 роки) не пред'являла жодних претензій з приводу поділу майна. Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач за власні кошти, без будь-якої участі позивача здійснив ряд ремонтних робіт з покращення будинковолодіння. Вказує, що позивачем не доведена належними доказами участь в ремонті та поліпшенні будинку, договір про створення сумісного майна між ними не існував, а показання свідків є недостовірними. Також, зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог та встановив наявність між сторонами сімейних відносин після розірвання шлюбу.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити.

Позивач вважає рішення законним і просила відхилити апеляційну скаргу, залишивши рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння було придбане у період шлюбу, а проведення ремонтних робіт з покращення будинку проведено у період спільного проживання сторін по справі, тому дане будинковолодіння є предметом спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частинах.

Проте повністю з таким висновком місцевого суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 23.06.1990 року було зареєстровано шлюб, який було розірвано за рішенням Лебединського районного суду від 11.12.2000 року (а.с. 6-11).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між подружжям розірвано, про що 23.02.2017р. складено відповідний актовий запис №4.

Статтею 40 Кодексу законів про шлюб та сім'ю, який був чинний на час ухвалення 11.12.2000р. Лебединським районним судом Сумської області рішення про розірвання шлюбу між подружжям ( рішення набрало законної сили і підлягало виконанню), був визначений порядок розірвання шлюбу (розлучення) за рішенням суду.

Відповідно до ст. 44 цього Кодексу шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Оскільки реєстрація розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було здійснено Лебединським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Сумській області 23.02.2017 року (а.с. 10, 12), колегія суддів визнає датою припинення шлюбу між сторонами саме дату реєстрації 23.02.2017р.

Таким чином, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 23.02.2017 року.

У період шлюбу 25.04.1991 року ОСОБА_3 було придбане будинковолодіння, а саме: будинок дерев'яний під літ «А», сіни під літ. «а», літня кухня під літ «В», що розташоване на земельній ділянці площею 988,00 кв.м. по АДРЕСА_1, який був зареєстрований за ним (а.с. 13, 17, 24), про що зроблено реєстраційний запис на документі про право особистої власності 08.05.1991р. за № 1030стр.278 у книзі №3 запис №120.

За даними технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду саме ці побудови знаходилися на земельній ділянці.

Згідно довідці КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради» на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходиться: житловий будинок літ. «А», веранда цегляна літер «а», літня кухня цегляна літ. «Б».

Відповідно ст. 22 КпШС України, що була чинною на час придбання будинковолодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, придбане у 1991 році будинковолодіння, а саме: будинок під літ «А», сіни під літ. «а», літня кухня під літ «В», що розташоване за адресою по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін по справі.

Як передбачено у ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 71 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Крім того, як повідомив в судовому засіданні відповідач у 2011 - 2013 роках були побудовані веранда цегляна літ. «а», літня кухня цегляна літ. «Б», огорожа металева, дощата літ. №1-2, проте на даний час вони не прийняті в експлуатацію та на них не зареєстроване право власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу нерухомого майна після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Тому до цього моменту нерухоме майно є об'єктом незавершеного будівництва, тобто сукупністю будівельних матеріалів - речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Враховуючи вищевикладене, поділу підлягає лише будинок під літ «А», сіни під літ. «а», літня кухня під літ «Б» у рівних частках між сторонами по справі, оскільки вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, введене в експлуатацію та на яке зареєстроване право власності у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони по справі після розірвання шлюбу за рішенням суду у 2000 році спільного господарства не вели, а покращення будинковолодіння здійснено відповідачем особисто за власні кошти, не заслуговують на увагу, оскільки шлюб між сторонами був припинений лише 23.02.2017 року після реєстрації його розірвання в органах реєстрації актів громадянського стану, як того вимагала діюча на той час ст. 44 КпШС України.

Доводи про те, що позивач не заявляла будь-яких вимог про поділ майна подружжя на протязі 3 років також не заслуговують на увагу, оскільки ст. 72 СК України передбачає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів визнає, що вимоги позивача про поділ майна набуте під час шлюбу підлягає задоволенню частково, шляхом визнання за нею права власності на ? ідеальну частку житлового будинку, сіней та літньої кухні, придбані подружжям за договором купівлі-продажу у 1991 році.

Отже, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з викладенням резолютивної частини оскарженого рішення у наступній редакції: визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку літ. «А», сіней літ. «а», літньої кухні літ «Б», розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 500,00 грн. у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання позову до суду, а з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 - 200,00 грн. у відшкодування судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 жовтня 2017 року змінити і викласти резолютивну частину у такій редакції.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку літ. «А», сіней літ. «а», літньої кухні літ «Б», розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 500,00 грн. у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 200,00 грн. у відшкодування судових витрат за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: