У х в а л а

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на спадкове майно, що перебуває в іпотеці, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 02 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило звернути стягнення на спадкове майно, що перебуває в іпотеці, з метою погашення заборгованості, яка виникла у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором відновлюваної кредитної лінії від 21 березня 2008 року № 68.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний бак України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний бак України», і ОСОБА_3 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії від 21 березня 2008 року № 68 на суму 148 700 грн зі сплатою 16,50 % річних строком до 20 березня 2018 року, у забезпечення виконання якого цього ж дня між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконання умов кредитного договору заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2010 року солідарно стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 182 279 грн 83 коп., проте вказане рішення суду не виконано. У липні 2011 року згідно з листа Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про зупинення виконавчого провадження банку стало відомо про відкриття спадщини ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Посилаючись на те, що відповідачі є спадкоємцями померлого іпотекодавця та прийняли спадщину, проте борг не повернули, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 02 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

В рахунок погашення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії від 21 березня 2008 року № 68 між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний бак України» та ОСОБА_3, що станом на 15 травня 2015 року становить 188 856 грн 33 коп. і складається із залишку наданого кредиту - 148 700 грн, заборгованості з відсотків у сумі 37 071 грн 07 коп., пені за несвоєчасну оплату основного боргу в сумі 284 грн 39 коп., пені за несвоєчасну оплату відсотків в сумі 2 800 грн 87 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки (на підставі іпотечного договору від 21 березня 2008 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6.), а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 39,9 кв. м, шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах за початковою ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на спадкове майно - предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що банк не пред'явив до відповідачів, як до спадкоємців померлого іпотекодавця, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, вимог про погашення кредитної заборгованості у строки, встановлені ст. 1281 ЦК України, які є присічними.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив з того, що строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність, а тому відповідачі, які успадкували майно, передане в іпотеку і відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набули статусу іпотекодавця, мають всі його права і несуть всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки, у зв'язку із чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки з встановленням ціни продажу предмета іпотеки за початковою ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний бак України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний бак України», і ОСОБА_3 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії від 21 березня 2008 року № 68 на суму 148 700 грн зі сплатою 16,50 % річних строком до 20 березня 2018 року, у забезпечення виконання якого цього ж дня між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, проте не виконане, в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 стягнуто заборгованість за договором кредиту в сумі 182 279 грн. 83 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, а 13 вересня 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до Першої чернігівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а. с. 83-84).

У липні 2011 року з листа Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про зупинення виконавчого провадження банку стало відомо про відкриття спадщини ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що 19 грудня 2011 року він направив лист-претензію до Першої чернігівської державної нотаріальної контори, а 22 лютого 2013 року та 25 червня 2013 року ним було надіслано вимоги до спадкоємців (а. с. 18-20), які останніми виконані не були, у зв'язку із чим станом на 15 травня 2015 року розмір заборгованості за вказаним кредитним договором складав 188 856 грн 33 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 148 700 грн, заборгованість за відсотками - 37 071 грн 07 коп., пеня за несвоєчасну сплату основного боргу - 284 грн 39 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 2 800 грн 87 коп., а тому банк просив звернути стягнення на спадкове майно, що перебуває в іпотеці, з метою погашення вказаної заборгованості.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть iпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки вiд iпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус iпотекодавця i має всі його права i несе всі його обов'язки за iпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - iпотекодавця, такий спадкоємець не несе вiдповiдальність перед iпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги iпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та iпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Отже, аналізуючи вищезазначені цивiльно-правовi норми слід дійти висновку про те, що правила ст. 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-31цс16 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-1286цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність, тобто становить 3 роки, а тому судами належним чином не перевірено, чи дотримано банком такий строк з урахуванням того, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що банку стало відомо у липні 2011 року, у зв'язку із чим 19 грудня 2011 року ним направлено лист-претензію до Першої чернігівської державної нотаріальної контори, а 22 лютого 2013 року та 25 червня 2013 року надіслано вимоги до спадкоємців, проте з цим позовом до суду банк звернувся лише у травні 2015 року.

Крім того, задовольняючи позов та звертаючи стягнення на предмет іпотеки, апеляційним судом не враховано положення ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» колегія суддів суду касаційної інстанції приходить до висновку, що у розумінні ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте суд апеляційної інстанції прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах за початковою ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а посилання суду апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що ухвалені судом першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 02 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана