АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2329/17 Справа № 206/4696/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про встановлення нікчемності пунктів кредитних договорів, застосування наслідків недійсності пунктів кредитних договорів, стягнення збитків та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

18 серпня 2016 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було передано цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи» про встановлення нікчемності пунктів кредитних договорів, застосування наслідків недійсності пунктів кредитних договорів, стягнення збитків та моральної шкоди.

Позивач звернулась до суду першої інстанції із вказаними позовними вимогами в березні 2015 року, обґрунтовуючи їх тим, що у листопаді 2012 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500324901, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у сумі 20000,00 грн. під 15 % річних, зі сплатою щомісячної сталої комісії у розмірі 638,00 грн. У лютому 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» було введено комісію 10,00 грн. при погашенні кредиту безпосередньо в банку, якщо сума платежу становить до 1500,00 грн. (включно). У листопаді 2013 року, як рефінансування вказаного договору, сторони уклали кредитний договір № 500922684 згідно якого ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у сумі 25411,00 грн. під 11,99 % річних, зі сплатою щомісячної сталої комісії у розмірі 609,86 грн. протягом дії договору та комісією в сумі 10,00 грн. при погашенні кредиту безпосередньо в банку, якщо сума платежу становить до 1500,00 грн. (включно). У травні 2014 року між сторонами знову рефінансовано вказаний договір у кредитний договір № 500943673, з аналогічними умовами. У грудні 2014 року цю комісію банком було збільшено до 15,00 грн., при цьому банк жодної інформації щодо збільшення комісій їй не направляв та вона ніяких додатків до договору не підписувала.

ОСОБА_2 вважає умови кредитних договорів №500324901, 500922684, 500943673 в частині сплати щомісячної комісії такими, що суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим, просила суд:

- встановити нікчемність п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору № 500324901, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та нею;

- застосувати наслідки недійсності п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500324901 та стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді сплачених нею комісій за період з листопада 2012 року по листопад 2013 року грошові кошти у сумі 7686,00 грн.;

- встановити нікчемність п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500922684, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та нею;

- застосувати наслідки недійсності п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500922684 та стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді сплачених нею комісій за період з листопада 2013 року по травень 2014 року грошові кошти у сумі 3659,16 грн.

- встановити нікчемність п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500943673, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та нею;

- застосувати наслідки недійсності п. п. 2.8.1, 2.8.4 кредитного договору №500943673 та стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді сплачених нею комісій за період з 28 травня 2015 року по день набрання рішенням законної сили;

- стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на її користь моральну шкоду у сумі 10000,00 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За вимогами ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 29 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №500324901, предметом якого є надання для власних потреб коштів у розмірі 20170,00 грн., шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника у розмірі 20000,00 грн., страховий платіж 170,00 грн. строком до 30 листопада 2015 року на споживчі цілі за відсотковою ставкою 0,1% річних.

Пунктом 2.8 цього договору Розділу №1 Базові умови кредитування, передбачена комесійна виногорода банку.

З виписки по рахунку №901 з 29 листопада 2012 року по 20 квітня 2015 року вбачається, що остання операція по цьому рахунку була 02 грудня 2013 року банком перераховано кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №500324901 від 29 листопада 2012 року.

29 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №500324901 та кредитний договір №500922684, предметом якого є надання коштів у розмірі 25700,00грн., шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором №500324901 від 29 листопада 2012 року, сума в розмірі 11033,02 грн. та для власних потреб 14666,98 грн. строком до 02 грудня 2016 року за відсотковою ставкою 11,99% річних.

Пунктами 2.8.1 та 2.8.4 цього договору Розділу № 1 Базові умови кредитування передбачена комесійна виногорода банку за управління кредитом та комесійна виногорода банку за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» у випадку, якщо сума платежу становить до 1500,00 грн. (включно) - 10,00 грн.

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 з 29 листопада 2013 року по 20 квітня 2015 року вбачається, що остання операція по цьому рахунку була 02 грудня 2013 року банком перераховано кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №500922684 від 29 листопада 2013 року.

Згідно із анкетою-заявою на отримання кредиту у розмірі 25411,00 грн. від 28 травня 2014 року ОСОБА_2 була ознайомлена та погодилась з умовами кредиту.

28 травня 2014 року між сторонами було укладено кредитний договір №500943673 предметом якого є надання коштів у розмірі 25411,00 грн., шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором №500922684 від 29 листопада 2013 року, сума в розмірі 14508,92 грн. та для власних потреб 10902,08 грн. строком до 29 травня 2016 року за відсотковою ставкою 11,99% річних.

Положеннями кредитного договору №500943673, також, передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом та за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк» у випадку, якщо сума платежу становить до 1500,00 грн. (включно) - 10,00 грн.

Договір підписаний обома сторонами та зазначено, що договір отриманий позичальником - ОСОБА_2

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу №1, згідно якого право грошової вимоги за кредитним договором №500943673 від 28 травня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у п.7 якої зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин, або його частина, може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, положеннями спірних кредитних договорів, підписаних сторонами, та виходив із того, що позивачем не було надано жодного доказу на відсутність волевиявлення, необізнаності чи незгоди із пунктами оскаржуваних договорів при їх укладенні, що, в свою чергу, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому підстави для визнання пунктів кредитного договору нікчемним - відсутні.

У зв'язку з тим, що обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню, суд першої інстанції прийшов до висновку і про відсутність правових підстав для стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

В свої апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, при цьому не зазначаючи в чому саме полягають такі порушення в аспекті даного цивільно-правового спору, а лише наводячи узагальнений аналіз судової практики за розглядом справ про визнання нікчемними пунктів договорів, спрямованих на надання споживачам фінансово-кредитних послуг.

Однак, вказаний аналіз не може бути прийнятий колегією суддів як підстава для скасування рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками викладеними в оскаржуваному рішенні та вважає, що підстави для застосування положень ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України відсутні, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач не заперечувала та визнала факт ознайомлення із умовами кредитних договорів, що вже спростовує вимоги ОСОБА_2 щодо нікчемності пунктів спірних договорів.

Також, необхідно звернути увагу, що не можуть бути визнаними нікчемними пункти кредитних договорів №500324901 від 29 листопада 2012 року та №500922684 від 29 листопада 2013 року, так як вони виконані, повністю погашені і правовідносини по даним договорам між сторонами припинилися, після чого сторони уклали договір №500943673 від 28 травня 2014 року, в разі незгоди з яким ОСОБА_2 мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте, таким правом позивач не скористалався, що свідчить про її згоду з усіма умовами вказаного договору.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова