АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/691/17 Справа № 186/136/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, мотивуючи тим, що 08 листопада 2015 року він, разом зі своєю дружиною та дітьми, на належному йому автомобілі марки «Fiat Linea», реєстраційний номер НОМЕР_1, поїхав до своєї матері, яка проживала в Донецькій області, та на 330 км автодороги М04 відбулося зіткнення його автомобіля з автомобілем марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2, який перебував під керуванням його власника ОСОБА_2

Зазначав, що винним у дорожньо-транспортній пригоді було визнано ОСОБА_2, який під час зіткнення транспортних засобів порушив п.14.2 Правил дорожнього руху.

Вказував, що внаслідок цього зіткнення його автомобілю були завдані технічні пошкодження, відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи №002/1/16 від 01 січня 2016 року вартість майнової шкоди складає 173.064 грн.62 коп.

Посилаючись на те, що страхова компанія погодилася відшкодувати 49.500 грн. відповідно страхового полісу, а добровільно відшкодувати решту завданої майнової шкоди відповідач відмовився, крім того, цим ДТП йому було завдано ще моральну шкоди, так як протягом тривалого часу у зв'язку з пошкодженням автомобіля він не міг спокійно спати та почав до всього нервово відноситися, зазнав інших незручностей, просив суд ухвалити рішення, яким стягти з відповідача майнову шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 123.564 грн. та 20.000 грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, 1.200 грн. вартості проведених експертних досліджень та 500 грн. франшизи, судові витрати по справі.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 123.564 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 5.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, 1.200 грн. у рахунок відшкодування вартості експертного дослідження та 500 грн. франшизи. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 08 листопада 2015 року близько о 13 годині 05 хвилин на 330 км автодороги М04 ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить йому на праві власності, перед початком обгону не впевнився, що зустрічна смуга вільна та виїхав на зустрічну смугу, допустивши зіткнення з автомобілем марки «Fiat Linea», реєстраційний номер НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_3 та перебував під керуванням останнього.

Постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року, яка набрала чинності, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення (а.с.35).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Посилання на зазначену норму закону також відображено в п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «Нова», яке через представника ПрАТ «Енергорезерв» провело огляд та оцінку пошкодженого транспортного засобу позивача та на підставі цієї оцінки здійснило страхову виплату у межах визначеного ліміту з вирахуванням франшизи в розмірі 49.500 грн. (а.с.83-103).

З метою визначення майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження автомобіля марки «Fiat Linea», реєстраційний номер НОМЕР_1, за його замовленням також було проведено дослідження оцінки завданих матеріальних збитків та згідно висновку приватного підприємця ОСОБА_4 №002/1/16 від 01 січня 2016 року матеріальний збиток було визначено у розмірі 173.064 грн. 62 коп. (а.с.7-34.)

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції прийняв як належний та допустимий доказ завданих позивачу збитків саме висновок приватного підприємця ОСОБА_4 №002/1/16 від 01 січня 2016 року, яким матеріальний збиток було визначено у розмірі 173.064 грн.62 коп., та як наслідок цього прийшов до висновку про стягнення з відповідача 123.564 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1.200 грн. за проведення експертизи цієї експертизи, 500 грн. франшизи та з урахуванням глибини душевних страждань позивача прийшов до можливості стягнення з відповідача 5.000 грн. у рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Однак, погодитися з такими висновками суду у повній мірі неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 1166 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, а саме: ч.1 - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; ч.2 - особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини; ч.3 - шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом; ч.4 - шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Так, за загальним правилом ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) від 27 березня 1992 року №6 шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, в даних правовідносинах відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки під час ДТП, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду.

Обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості ОСОБА_2 не потребують доказування, оскільки вони встановлені постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року по вказаній справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 та ст.1166 ЦК України під майновою шкодою, завданою фізичній особі, яка підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала , маються на увазі втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням майна, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Податок на додану вартість (ПДВ) це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем, але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець.

При розрахунку збитків, експертом приймається до уваги вартість запчастин у офіційних представників пошкодженого автомобіля. У випадку придбання запчастин на пошкоджений автомобіль, позивач сплачував би вартість запчастин, зазначених у висновку експерта, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 року.

У п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 розяснено, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як убачається з матеріалів справи та позовної заяви, для обґрунтування позовних вимог про відшкодування майнової шкоди позивач замовив та надав висновок експертного автотоварознавчого дослідження №002/1/16 від 01 січня 2016 року, за яким матеріальний збиток було визначено у розмірі 173.064 грн.62 коп.

Втім колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі цього, колегія суддів, при визначенні розміру заподіяних позивачу збитків, бере до уваги розрахунок вартості відновлюваного ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля «Fiat Linea», реєстраційний номер НОМЕР_1, від 27 листопада 2015 року, виконаний оцінювачем СПД-ФО ОСОБА_5 на підставі заяви від ПрАТ СК «Енергорезерв», та який складає 149.413 грн.52 коп. з врахуванням 20% ПДВ (а.с.83-163).

Та звертає увагу на те, що цей висновок було зроблено через 19 днів після ДТП.

Крім того, даний розрахунок вартості відновлювального ремонту не був оспорений ні позивачем ні відповідачем.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що у зв'язку з тим, що визначена вартість відновлювального ремонту за цим висновком перевищила ліміт відповідальності страхової компанії за полісом АЕ/2719363 від 17 серпня 2015 року, яка становить 50.000 грн., потерпілій особі ОСОБА_3 була здійснена виплата страхового відшкодування в розмірі повної страхової суми (ліміту відповідальності) за вирахуванням франшизи 49.500 грн.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст.9,22-31,35,36 вказаного Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст.1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 роз'яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звертати увагу що відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди, завданої нею іншій особі, зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову та, враховуючи загальну вартість спричиненої позивачу шкоди, визначеної розрахунком №00582 від 27 листопада 2015 року, в розмірі 149.413 грн.52 коп. та виплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 49.500 грн., з відповідача підлягає стягненню шкода не покрита страховим відшкодуванням у розмірі 99.913 грн.52 коп. та франшиза, на яку, згідно договору обовязкового страхування цивільно-правої відповідальності з страховою компанією, було зменшене виплачене позивачу страхове відшкодування у розмірі 500 грн.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 22.3. ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і п.3 ч.2 ст.23 ЦК України визначено, що обовязок відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, покладено на особу, яку визнано винною у скоєнні ДТП.

Вирішуючи спір в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку про те, що з вини ОСОБА_2 позивачу спричинена моральна шкода, однак, вирішуючи питання про її розмір, судова колегія приймає до уваги розяснення в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, від 31 березня 1995 року №4, відповідно до яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Виходячи з обставин справи, відсутністю тяжких наслідків та виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 3.000 грн.

Доводи приведені в апеляційній скарзі стосовного того, що автомобіль вже відремонтовано, не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за завдану позивачу шкоду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України суд апеляційної та касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 1.728 грн.24 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 99.913 грн.52 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 3.000 грн., франшизу в розмірі 500 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1.728 грн.24 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6