У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 29 березня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Коваленко Ольги Леонідівни на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2016 року, в с т а н о в и л а: У травні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 07 листопада 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 001-14030-071106, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 24 533 гривні 25 копійок строком до 06 листопада 2009 року зі сплатою 5 % річних, а також зобов'язанням щомісячно сплачувати 1,99 % за ведення кредитної справи. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 03 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 38 760 гривень 26 копійок, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 21 421 гривня 42 копійки, заборгованість за відсотками - 1 467 гривень 52 копійки, заборгованість за комісіями - 15 871 гривня 32 копійки, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути на користь ПАТ «Дельта Банк» з ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором в сумі 8 412, 62 грн. і судовий збір 84,15 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судомнорм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконувала зобов'язань за кредитним, в результаті чого утворилась заборгованість, яка стягнута в межах строку позовної давності, обчисленої з листопада 2009 року до дня пред'явлення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що банк звернувся до суду зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у суді першої інстанції, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 07 листопада 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № 001-14030-071106, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 24 533 гривні 25 копійок строком до 06 листопада 2009 року зі сплатою 5 % річних, а також зобов'язанням щомісячно сплачувати 1,99 % за ведення кредитної справи. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 03 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 38 760 гривень 26 копійок, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 21 421 гривня 42 копійки, заборгованість за відсотками - 1 467 гривень 52 копійки, заборгованість за комісіями - 15 871 гривня 32 копійки. Як вбачається з п. 2.8 кредитного договору, сторони узгодили, що позичальник щомісячно до 7 числа кожного місяця сплачує кредитору рівними частинами суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом, заборгованість по сплаті процентів та плати за ведення кредитної справи у розмірі 1 225 гривень. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору ‒ до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-990цс15). При вирішенні спору, апеляційний суд не перевірив належність виконання позичальником зобов'язань за кожним із платежів до кінцевого терміну повернення коштів та пославшись на те, що останній платіж відповідачем здійснено 10 квітня 2007 року, у зв'язку з чим позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, не врахував, що кінцевий термін повернення коштів - 06 листопада 2009 року, позов банком пред'явлений 23 квітня 2012 року, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України, дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Коваленко Ольги Леонідівни задовольнити. Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2016 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович О.В. Попович Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк