Номер провадження 2/243/355/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

за участю секретаря Останькович А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Словянська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 06 листопада 2003 року між сторонами було укладено в простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6 11,00 грн., що станом на 06.11.2003 було еквівалентно 1100 доларів США, які позичальник повинен був повернути за першою вимогою. Вимогу про повернення суми боргу позивач предявив 01 жовтня 2013 року.

Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто за договором позики від 06.11.2003 року 11314,44 грн., в тому числі основна сума боргу у розмірі 6100 грн., проценти за користування позикою за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року у розмірі 5 214,44 грн.

У звязку з тим, що відповідачем не виконуються зобовязання за договором позики та заочне рішення Словянського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року, позивач вважає що відповідно до положень ст. 625 ЦК України він має право на отримання від відповідача за порушення грошового зобовязання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення з 01.12.2013року до 30 листопада 2016 року у розмірі 6911,36 грн, три процента річних від простроченої суми у розмірі 816,41 грн.; на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України за час користування позикою з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 року проценти на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 5111,65 грн.; збитки, втрати, яких позивач зазнав у звязку з знищенням основної суми боргу станом на 01 грудня 2016 року у розмірі 15776,85 грн., відповідно до положень ст. 623 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з ОСОБА_2М на його користь інфляційні витрати за час прострочення виконання зобовязання з 01.12.2013року до 30 листопада 2016 року у розмірі 6911,36 грн., три процента річних від простроченої суми у розмірі 816,41 грн.; проценти час користування позикою з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 року проценти на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 5111,65 грн.; збитки, втрати, яких позивач зазнав у звязку з знищенням основної суми боргу станом на 01 грудня 2016 року у розмірі 15776,85 грн. та судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Заявою від 10 січня 2017 року позивач збільшив розмір позовних вимог доповнивши раніше заявлені вимоги вимогою про зміну умов договору позики від 06.11.2003 року просить, відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України додатково встановити санкції за порушення грошового зобовязання у виді пені у розмірі 0,1% від неповернутої суми за кожен день прострочення до повернення позики.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В обґрунтування вимог навів доводи аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3, який про дату, час і місце судового розгляду, призначеного на 03 березня 2017 року 13 годину 30 хвилин,повідомлений шляхом розміщення оголошення в газеті «Донеччина» №5 (15943) від 03.02.2017 року, в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини з приводу укладання договору позики, які регулюються ст. 374 ЦК України 1963 року та ст. 1046 ЦК України.

Судом встановлено, що 06 листопада 2003 року сторони уклали договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 6 100 грн., що еквівалентно станом на 6 листопада 2003 року однієї тисячі сто доларів США, строк повернення позики договором не встановлений, договір було оформлено у вигляді розписки (а.с.83).

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Словянського міськрайонного суду по цивільній справі № 243/11903/13-ц від 18 березня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 06.11.2003 стягнуто 11248,18 грн, в тому числі основної суми боргу у розмірі 6100 грн. та проценти за користування позикою за період з 06.02.2004 року по 31.10.2013 року у розмірі 5 214,44 грн. (а.с.11-14).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року заочне рішення суду першої інстанції змінено в частині визначення розміру процентів від суми позики, їх розмір збільшений до 5 214, 44 грн. за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року (а.с.15-20).

При розгляді цивільної справи № 243/11903/13-ц було встановлено, що позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення грошових коштів 01.10.2013 року.

З копії виконавчого провадження ВП № 49899995 від 29.01.2016 за виконавчим листом № 2/243/301/2014 від 20.01.2015, виданим Словянським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики, вбачається, що на час розгляду справи рішення суду боржником ОСОБА_2 не виконувалося (а.с.76-92).

Таким чином свої зобов'язання щодо повернення боргу, зазначені у розписці, відповідач не виконав.

У звязку з чми, суд доходить до висновку, що договірні відносини, з приводу укладення договору позики, які виникли 06 листопада 2003 року, у відповідності до діючого на той час законодавства, регулюються ст. 374 ЦК України 1963 року.

Згідно статті 374 ЦК УРСР, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідно до вимог ст. 375 ЦК УРСР передбачено письмова форма договору позики. Письмова форма договору позики може бути оформлена у вигляді особистої розписки позичальника про отримання боргу, що не заперечується Законом.

У відповідності до п. 2 ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року, згідно до якого, - щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки строк повернення позики договором не встановлений, а позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення грошових коштів 01.10.2013 року до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати також норми ЦК України в редакції 2004 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положеннями ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтю 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договору позики можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання до його фактичного виконання й не позбавляє кредитора права на отримання сплатити суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 травня 2016 р. у справі № 6-157цс16).

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляції за в час прострочення в період з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2016 року у розмірі 6 911,36 грн., суд виходить з наступного.

За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 січня 2016 р. у справі № 6-771цс15.

Відповідно до рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. викладених в листі Верховного суду України №62-97 р від 03.04.97, для визначення індексу інфляції за любий період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період перемножити між собою.

Згідно з даними Держкомстату індекс інфляції до попереднього місяця у відсотках складав: у грудні 2013 року 100,5%, у 2014 році 124,9%; у 2015 році 143,3%; у 2016 році: січень 100,9% ; лютий 99,6%; березень 101,0%; квітень 103,5%; травень 100,1%; червень 99,8%; липень 99,9%; серпень 99,7%; вересень 101,8%; жовтень 102,8%; листопад 101,8%

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2016 року: 100,5 х 124,9 х 143,3 х 100,9 х 99,6 х 101,0 х 103,5 х 100,1 х 99,8 х 99,9 х 99,7 х 101,8 х 102,8 х 101,8 = 200,4%

Суму інфляції розраховуємо за формулою:

(Сума боргу х процент інфляції) сума боргу

Таким чином сума інфляції за період з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2016 року. (6100,00 грн. х 200,4%) - 6100,00 грн. = 6117,24 грн.

Суд доходить до висновку, що наведений позивачем в позовній заяві розрахунок суми інфляції є невірним витрат, оскільки при визначенні загального відсотку інфляції не була врахована дефляції в певні періоди: липень, серпень,жовтень 2015 року, лютий, червень, липень, серпень 2016 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 6117,24 грн.

Враховуючи, що заочне рішення Словянського міського суду Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 6100 грн. не виконано, боржник ОСОБА_2 станом на 30.11.2016 року відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 200,4/100 = 12 217,24 грн. Та з урахуванням раніше стягнутої зазначеним вище рішенням суду суми заборгованості у розмір 6100,00 грн. з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 6117,24 грн.

Також підлягають частковому задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01.12.2013 до 30.11.2016 року, виходячи з наступного

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі.

Заочним рішенням Словянського міського суду Донецької області, зміненим рішенням Апеляційного суду Запорізької області з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 стягнута сума боргу в розмірі 6100 грн. та проценти за користування позикою у розмірі 5 214, 44 грн. за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року.

На час звернення позивача з даним позовом рішення суду боржником не виконане. Раніше з позовними вимогами про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01.12.2013 до 30.11.2016 позивач не звертався.

Рахуємо кількість прострочених днів виконання зобовязання починаючи з 01.12.2013 та закінчуючи 30.11.2016. Таких днів у 2013 31, у 2014- 365, у 2014 365 та у 2016 335, а в загалі календарних днів (31+365+365+335=1096).

Вираховуємо розмір 3% річних по формулі:

(3% Х суму боргу Х кількість) / 365 (кількість днів у році)

(3% х 6100 грн. х 1096) / 365 = 549, 50 грн.

Таким чином, суд доходить до висновку про невірність наведеного позивачем розрахунку трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01.12.2013 року до 30.11.2016 року у розмірі 816,41 грн. та про частково задоволення позовних вимог у розмірі 549,50 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за час користування позикою з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 року у розмірі 5111,65 грн., суд виходить з наступного.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Зазначене правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року).

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи відсутність обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, за яких договір позики вважається безпроцентним, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 процентів від суми позики, які у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка Національного банку України у відповідні періоди складала:

з 01.01.2014 по 14.04.2014 (104 дні) 6,5%

з 15.04.2014 по 16.07.2014 (93 дні) 9,5%

з 17.07.2014 по 12.11.2014 (119 днів) 12,5%

з 13.11.2014 по 05.02.2015 (85 днів) 14%

з 06.02.2015 по 03.03.2015 (26 днів) 19,5%

з 04.03.2015 по 27.08.2015 (177 днів) 30%

з 28.08.2015 по 24.09.2015 (28 днів) 27%

з 25.09.2015 по 21.04.2016 (210 днів) 22%

з 22.04.2016 по 26.05.2016 (35 днів) 19%

з 27.05.2016 по 23.06.2016(28 днів) 18%

з 24.06.2016 по 28.07.2016 (35 днів) 16,5%

з 29.07.2016 по 15.09.2016 (49 днів) 15,5%

з 16.09.2016 по 27.10.2016 (42 дні) 15%

з 28.10.2016 по 30.11.2016 (34 дні) 14%

Відтак суд обрахує суму процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк, з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 року за такою формулою:

Розмір заборгованості Х кількість днів прострочення Х ставку НБУ / кількість днів у році Х 100 процентів

(6100 грн. х 104 дні х 6,5% ) / (365 днів х 100 %) = 112,96 грн.

(6100 грн. х 93 дні х 9,5% ) / (365 днів х 100 %) = 147,64 грн.

(6100 грн. х 119 днів х 12,5% ) / (365 днів х 100 %) = 248,56 грн.

(6100 грн. х 85 днів х 14% ) / (365 днів х 100 %) = 198,85 грн.

(6100 грн. х 26 днів х 19,5%) / (365 днів х 100 %) = 84,72 грн.

(6100 грн. х 177 днів х 30% ) / (365 днів х 100 %) = 887,30 грн.

(6100 грн. х 28 днів х 27% ) / (365 днів х 100 %) = 126,33 грн

(6100 грн. х 210 днів х 22% ) (365 днів х 100 %) = 772,00 грн.

(6100 грн. х 35 днів х 19% ) / (366 днів х 100 %) = 110,86 грн.

(6100 грн. х 28 днів х 18% ) / (366 днів х 100 %) = 84,02 грн.

(6100 грн. х 35 днів х 16,5% ) / (366 днів х 100 %) = 96,27 грн.

(6100 грн. х 49 днів х 15,5%) / (366 днів х 100 %) = 126,61 грн.

(6100 грн. х 42 дні х 15%) / (366 днів х 100 %) = 105,02 грн.

(6100 грн. х 34 дні х 14% ) / (366 днів х 100 %) = 79,35 грн.

Взагалі:3 180,49 грн.

Таким чином, суд доходить до висновку про невірність наведеного позивачем розрахунку процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 року у розмірі 5 111,65 грн. та про частково задоволення позовних вимог у цій частині у розмірі 3 180,49 грн., які підлягаю стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1

В обґрунтування вимоги про зміну умов зобовязання за договором позики від 06.11.2003, а саме, відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України встановлення додаткових санкцій за порушення грошового зобовязання у виді пені у розмірі 0,1% від неповернутої суми за кожен день прострочення до повернення позики, позивач посилається на те, що можливість такої зміни умов зобовязання передбачена п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України.

Суд, доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині виходячи з наступного.

Як зазначалося вище, за положеннями ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 1 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

За ч.2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Таким чином, за загальним правилом, цивільно-правове зобовязання є обовязковим для виконання його сторонами. Сторони встановлюють обовязкові правила поведінки та не можуть їх змінювати в односторонньому порядку. Зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом (ст. 651 ЦК). Тобто можливість зміни умов має бути передбачена договором.

Зі змісту договору позики, укладеного між сторонами 06.11.2003 року (а.с 23) така можливість зміни умов зобовязання договору не передбачена. Позивач не навів обставин, які б підтверджували сукупність і наявність таких чотирьох умов визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Крім того не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача збитків,втрат,яких особа зазнала у звязку зі знищенням основної суми боргу станом з 01.01.2014 по 30.11.2016 у розмірі 5111,65 грн., виходячи з наступного.

Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ч.2 ст. 22 ЦК збитками визначаються:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На підставі логічного тлумачення ст.ст.623 і 22 ЦК України, можна стверджувати, що Цивільний кодекс не допускає отримання кредитором прибутку в результаті відшкодування збитків, а передбачають лише поновлення майнового стану кредитора шляхом відшкодування збитків.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно могли бути отримані позивачем. Крім того, при визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. 10,60 ЦПК України, покладається на позивача.

Тобто позивач повинен довести, що протиправна дія чи бездіяльність, у даному випадку боржника, є причиною, а збитки, які виникли наслідком протиправної поведінки.

При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, як би зобовязання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений, обґрунтований, безумовний і реальний доход.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення збитків, позивач виходив з того, що у наслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань, йому завдані збитки у звязку зі знищенням основної суми боргу. (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Суд, не приймає до уваги доводи позивача в частині відшкодування понесених збитків в наслідок зміну Національним банком України курсу гривні по відношенню до долару США, оскільки договір був укладений в національній валюті гривні. При цьому посилання позивача на відповідність переданих в борг грошових коштів певній сумі в доларах США не має значення при вирішенні спору, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами причинного зв'язку між невиконанням відповідачем боргового зобов'язання та ростом курсу долару США.

Окрім того, слід зауважити, що рішенням суду від 18 березня 2014 року, яке набрало чинності 26 листопада 2014 року на користь позивача стягнута сума боргу за договором позики з урахуванням всіх обставин на час розгляду справи.

Таким чином позивач не довів в чому полягають завдані йому збитки, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та наслідками у вигляді збитків; не навів даних, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, як би зобовязання було виконане боржником належним чином.

А тому відсутні підстави для застосування до відповідача такої міри відповідальності як відшкодування збитків.

З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України, судовий збір включено до складу судових витрат. Згідно ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, розподіляються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2М на його користь позивача інфляційні витрати за час прострочення виконання зобовязання у розмірі 6911,36 грн, три процента річних від простроченої суми у розмірі 816,41 грн.; проценти за час користування позикою у розмірі 5111,65 грн; збитки, втрати, яких позивач зазнав у звязку з знищенням основної суми боргу у розмірі 15776,85 грн та взагалі на суму 28 616,27 грн. При зверненні до суду позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. (а.с.1), та розміщенню оголошенню в пресі у розмірі 130 грн. (а.с.67) на загальну суму 681,20 грн.

Враховуючи, що судом задоволені позовні вимоги частково у розмірі 9847,23, що складає 34,41% від заявлених вимог (9847,23/ (28 616,27 грн. /100%) = 34,41%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 234,40 грн - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог

Крім того, оскільки судом було відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог немайнового характеру про зміну умов договору позики, за подання яких позивачем не було сплачено судовий збір, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючисьст.ст.22,525,526,599,611,623,625,652,1046,1047,1048,1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків 6, зареєстроване місце проживання: 84100,АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1:

суму інфляції за час прострочення з 01 грудня 2013 по 30 листопада 2016 у розмірі 6 911,36 грн,

три проценти річних від простроченої суми позики за час прострочення з 01 грудня 2013 по 30 листопада 2016 у розмірі 549,50 грн;

проценти за користування позикою за час прострочення з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 у розмірі 3180,49 грн та

судові витрати у розмірі 234,40 грн

В інший частині позовних вимог відмовити у звязку з відсутністю підстав.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп. отримувач коштів Словянське УК/Словянськ/2203001, код отримувача (ЄДРПОУ)-37803368, банк отримувача ГУДКСУ у Донецькій області, МФО 834016, р/р 0075, код класифікації доходів бюджету 22030001.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_5