У Х В А Л А

6 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

19 січня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 120, 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 377, частин другої, третьої статті 1225, статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року, 11 лютого 2015 року, 13 квітня, 12 жовтня 2016 року (справи №6-2225цс16, 6-2099цс16), в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відмову в задоволенні позову виходячи з положень статей 393 ЦК України та статті 152 ЗК України, оскільки позивачка не довела порушення її права користування земельною ділянкою, на якій розташований належний їй будинок, внаслідок прийняття органом виконавчої влади рішення про передачу в приватну власність суміжної земельної ділянки відповідачу та видачу йому на підставі цього рішення державного акта на право приватної власності на землю.

У постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року та 13 квітня 2016 року, 12 жовтня 2016 року (справи № 6-2225цс16, 6-2099цс16) містяться висновки про те, що відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому в застосуванні положень статті 120 у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, суперечить висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

Разом з тим в постанові від 6 червня 2012 року Верховний Суд України переглядав справу щодо відчуження земельних ділянок, які знаходились в користуванні садівничого товариства, тому зазначена постанова не може бути прикладом неоднакового застування норм статей 120, 125 ЗК України, оскільки прийнята у справі з іншими підставами позову, змістом позовних вимог, встановленими фактичними обставинами та в інших правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко