Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 2-2107/10
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Кондрацької Н.М.

при секретарі - Мелещенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 на рішення державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції від 24.06.2013, -

в с т а н о в л е н о :

Представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на рішення державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції від 24.06.2013, мотивуючи її тим, що наприкінці вересня 2016 року ОСОБА_1 дізналася, що існує арешт на все її майно винесене в рамках виконавчого провадження в Придніпровському відділі ДВС відносно примусового виконання виконавчого листа № 2-2107 від 07.06.2010. Дізнавшись про існування боргу, ОСОБА_1 в добровільному порядку погасила борг перед стягувачем ПАТ «ОТП банк», отримала відповідну довідку про погашення боргу, яку було передано в Придніпровський відділ ДВС.

09.12.2011 була винесена постанова про відкриття вищевказаного виконавчого провадження. Державним виконавцем було здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_1 та складено акт від 16.06.2013 про те, що за адресою проживання боржник не проживає тривалий час. Таким чином, державним виконавцем не було вручено постанову про відкриття виконавчого провадження, не повідомлено про існування виконавчого провадження, не подано подання до суду про винесення ухвали про розшук боржника, але державний виконавець 24.06.2013 виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. Копії постанови про відкриття вищевказаного провадження від 09.12.2011 та акту від 16.06.2013 ОСОБА_1 отримала через представника 16.11.2016.

Вважає постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 24.06.2013 незаконною, так як державним виконавцем не було вчинено дії для примусового виконання рішення суду та не було отримано доказів умисного невиконання рішення суду з боку боржника, а тому просить скасувати вищевказану постанову.

Представник ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_2 в судове засідання не з?явився, подав до суду заяву та просив розглядати справу без їх участі. 09.02.2017 подав заяву про збільшення вимог та просив визнати незаконним з тих же підстав рішення державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 25.06.2013, так як виконавчий лист виданий по одній і тій же справі.

Представники Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції та ПАТ «ОТП банк» в судове засідання не з?явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду скарги.

Дослідивши матеріали скарги та цивільної справи, суд вважає, що скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, наприкінці вересня 2016 року ОСОБА_1 дізналася, що існує арешт на все її майно винесене в рамках виконавчих проваджень № 30323607 та № 30322828 в Придніпровському відділі ДВС відносно примусового виконання виконавчого листа № 2-2107 від 07.06.2010. Дізнавшись про існування боргу, ОСОБА_1 в добровільному порядку погасила борг перед стягувачем ПАТ «ОТП банк», отримала відповідні довідки про погашення боргу, які були передані в Придніпровський відділ ДВС.

09.12.2011 були винесені постанови про відкриття вищевказаних виконавчих проваджень. Державним виконавцем було здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_1 та складено акт від 16.06.2013 про те, що за адресою проживання боржник не проживає тривалий час. Копії постанови про відкриття вищевказаних проваджень від 09.12.2011 та акту від 16.06.2013 ОСОБА_1 отримала через представника 16.11.2016. Державний виконавець 24.06.2013 та 25.06.2013 виніс постанови про стягнення з боржника виконавчого збору по вищевказаним виконавчим провадженням.

Згідно положень ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Постановою Верховного Суду України від 06.07.2015 по справі № 6-785цс15 було зроблений висновок про те, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець повязує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Окрім того, положеннями ч.3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Як встановлено, про наявність постанов, як і самих виконавчих проваджень боржнику ОСОБА_3 не було відомо. Із матеріалами виконавчого провадження боржник через представника ознайомилася та отримала копії постанов про відкриття виконавчих проваджень та про стягнення виконавчого збору лише 16.11.2016. Отже, державним виконавцем не було вчинено дій для примусового виконання рішення суду, передбачених цивільно-процесуальним законодавством, не були отримані докази умисного невиконання рішення суду з боку боржника, а тому постанови про стягнення виконавчого збору підлягають скасуванню, так як винесені безпідставно.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 383-385, 293 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Скаргу задовольнити.

Визнати рішення державного виконавця неправомірними та скасувати постанови у виконавчих провадженнях № 30323607 від 24.06.2013 та № 30322828 від 25.06.2013 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 14 383,77 грн. та 155,84 грн..

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Головуючий: ОСОБА_4