Справа № 370/241/17-ц Головуючий у І інстанції Мазок Н.Б
Провадження № 22-ц/780/5564/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 46 07.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Таргоній Д.О., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області, третя особа: Копилівська сільська рада Макарівського району Київської області, про визнання незаконним та скасування присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, скасування державної реєстрації земельної ділянки, усунення перешкод у користування земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати незаконним та скасувати присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,2135 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, сформованої для відведення у власність ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію вказаної земельної ділянки; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою площею 0,0485 га, що розташована уздовж спільної межі між земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_2 та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що перебуває у користуванні ОСОБА_3; відновити межі земельної ділянки площею 0,0485 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2, і земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що перебуває у користуванні ОСОБА_3 шляхом перенесення паркану на 5 метрів 40 см уздовж спільної межі між вказаними земельними ділянками за рахунок ОСОБА_3

У жовтні 2017 року представник позивача - ОСОБА_4 подав заяву про забезпечення даного позову, в якій просив накласти арешт на земельну ділянку площею 0,2135 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області №134-12-УІІ від 28 грудня 2016 року, та заборонити здійснювати будь-які дії, пов'язані з її відчуженням, до закінчення розгляду даної справи. В обґрунтування заяви представник позивача послався на те, що межі земельної ділянки, яка відведена ОСОБА_3, позивачем не погоджені, позивач претендує на отримання у власність земельної ділянки площею 0,0485 га, що розташована уздовж належної їй земельної ділянки та земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га, яка має бути відведена ОСОБА_3 Вказані обставини, на думку представника позивача, свідчать про наявність небезпеки заподіяння позивачу істотної шкоди та унеможливлення захисту її прав у випадку невжиття заходу забезпечення позову. Вважав, що забезпечення позову у вказаний вище спосіб відповідає принципу співмірності позовних вимог та зможе забезпечити виконання рішення суду і захист інтересів позивача у випадку задоволення позову.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу про задоволення її заяви забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано доказів на підтвердження наміру ОСОБА_3 розпорядитися спірною земельною ділянкою та у який спосіб, а сама можливість розпорядження земельною ділянкою є лише припущенням заявника та не є підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з пунктами 1,2 ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.152 ЦПК України).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 пред`явила позов до ОСОБА_3, Управління Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області, в якому просила: визнати незаконним та скасувати присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,2135 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, сформованої для відведення у власність ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію вказаної земельної ділянки; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою площею 0,0485 га, що розташована уздовж спільної межі між земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_2 та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що перебуває у користуванні ОСОБА_3; відновити межі земельної ділянки площею 0,0485 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2, і земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що перебуває у користуванні ОСОБА_3 шляхом перенесення паркану на 5 метрів 40 см уздовж спільної межі між вказаними земельними ділянками за рахунок ОСОБА_3

Тобто, між сторонами виник спір, зокрема, щодо визнання незаконним та скасування присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,2135 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, сформованої для відведення у власність ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у разі задоволення позову можуть виникнути труднощі щодо виконання рішення суду. Однак суд першої інстанції при вирішенні заяви про забезпечення позову належної уваги на наведене не звернув.

Також суд першої інстанції не врахував, що вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, у пункті 7 (абз.3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»судам роз'яснено, що ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст.209 ЦПК, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заявником не надано доказів на підтвердження наміру ОСОБА_3 розпорядитися вказаною вище земельною ділянкою та яким способом, є необґрунтованими, оскільки системний аналіз наведених вище норм закону та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вказує на те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення суду, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення позову з порушенням порядку, встановленого для його вирішення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню на підставі ст.312 ЦПК України з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки постановлена з порушенням порядку, встановленого для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року скасувати, передати питання на новий розгляд до того ж суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошенняі оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді