Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №333/1475/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/778/4320/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» про виплату заборгованості по заробітній платі у розмірі 2/3 тарифної ставки за неробочі дні,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» про виплату 2/3 тарифної ставки за неробочі дні, в обгрунтуван-

ня якого зазначав, що він працював 28 років в ПАТ «ЗАЗ», останні 11 років з яких на посаді провідного інженера технологічного відділу автоскладального виробництва. 29 квітня 2016р. він був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Але при звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі, яка виникла внаслідок ненарахування 2/3 часток тарифної ставки за неробочі дні, які виникли не з його ініціативи, а з ініціативи адміністрації за період з 01.01.2009р. по 30.10.2013р. Вважаючи ці дні простоєм, позивач просив суд у відповідності до вимог ст. 113 КЗпП зобов'язати відповідача виконати повний розрахунок заборгованості та сплатити визначену заборгованість, яка за його підрахунком складає 12 786 грн., що становить 2/3 частки його тарифної ставки за період з 01.01.2009р. по 30.10.2013р. за час простою не з його вини, а також здійснити перерахунок оплати відпусток за період з 01.01.2009р. по 30.12.2014р. з урахуванням індексації суми заборгованості; зобов'язати відповідача виконати перерахунок заробітної плати за квітень 2016р. та видати новий розрахунковий лист, анулювавши раніше виданий розрахунковий лист за квітень 2016 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у зв»язку з чим суд неправильно вирішив справу, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах до-

водів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає,

що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Після ухвалення у справі судового рішення судом першої інстанції відбулась зміна форми власності підприємства відповідача.

Так, рішенням позачергових загальних зборів ПАТ «ЗАЗ», оформленим протоколом № 29 від 10.11.2017р., змінено тип акціонерного товариства з публічного на приватне, у зв»язку з чим підприємство перейменовано на ПрАТ «Запорізький автомобілебудівний завод», про що надано копію нової редакцій статуту та відомості з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України.

З вказаних документів вбачається, що ПрАТ «ЗАЗ» є правонаступником ПАТ «ЗАЗ» за усіма правами та обов»язками, тому на стадії апеляційного провадження здійснено заміну відповідача з ПАТ «ЗАЗ» на ПрАТ «ЗАЗ».

Судом встановлено, що з трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що він з 17.05.1988р. працював на автомобілебудівному заводі «Комунар», який за час його роботи декілька раз змінював форму власності, та правонаступником якого на теперішній час є ПрАТ «ЗАЗ», спочатку інженером-технологом 2 категорії управління головного технолога, а з 09.03.2005р. - на посаді провідного інженера-технолога відділу головного технолога.

29 квітня 2016р. позивача звільнено з підприємства за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважав, що з ним при звільненні не було проведено остаточний розрахунок, оскільки підприємство не нарахувало та не виплатило йому 2/3 тарифної ставки за простої у період з 01.01.2009р. по 30.10.2013р., та ця сума за його підрахунком становить 12 786 грн., а також внаслідок цього були неправильно нараховані відпускні та інші виплати, які проводились в цьому періоді.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що у зазначений позивачем період підприємство у простої не перебувало, а працювало у режимі скороченого тижня з чотирма або трьома робочими днями на тиждень, який встановлювався відповідними наказами по підприємству.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають матеріалам справи та нормам матеріального права, на підставі яких суд правильно вирішив спір.

Як вбачається з матеріалів справи, на підприємстві з 19 січня 2009р. відповідно до наказу № 7 від 19.01.2009р. для всіх працівників ЗАО «ЗАЗ» було встановлено роботу з неповним чотириденним робочим тижнем. Наказом № 219 від 10.11.2010р. дію наказу № 7 від 19.01.2009р. скасовано з 10.01.2011р. 08 травня 2012р. наказом № 67 з 11 липня 2012р. для всіх працівників підприємства встановлено чотириденний робочий тиждень. Наказом № 24 від 04.03.2013р. з 13 травня встановлено триденний робочий тиждень ( а.с 32-35).

Також протягом вказаного позивачем періоду по підприємству неодноразово приймались накази про встановлення неробочих днів.

Наказом № 203 від 12.12.2012р. з 02 по 31 січня 2013р. встановлено неробочі дні ( а.с. 116). Наказами № 19 від 30.01ю2012р., № 22 від 08.02.2012р. , № 28 від 29.02.2012р., № 43 від 30.03.2012р., № 64 від 27.04.2012р., № 84 від 29.05.2012р., № 88 від 31.05.2012р., № 104, № 109 від 05.07.2012р., № 123 від 25.07.2012р., № 129 від 31.07.2012р., № 141 від 27.08.2012р., № 154 від 26.09.2012р., № 170 від 26.10.2012р., № 191 від 27.11.2012р., № 193 від 30.11.2012р., № 201 від 12.12.2012р., № 2 від 05.01.2011р., № 14 від 27.01.2011р., № 47 від 28.02.2011р., № 49 від 01.03.2011р., № 57 від 18.03.2011р., № 66 від 30.03.2011р., № 74 від 17.06.2011р., № 95 від 28.04.2011р., № 105 від 13.05.2011р., № 113 від 24.05.2011р., № 169 від 21.07.2011р., № 214 від 28.09.2011р., № 242 від 31.10.2011р., № 264 від 29.11.2011р., № 268 від 05.12.2011р., № 286 від 26.12.2011р., № 13 від 29.01.2010р., № 28 від 25.02.2010р., № 93 від 04.06.2010р., № 166 від 23.09.2010р., № 202 від 30.10.2009р., № 218 від 26.11.2009р. ( а.с. 118-179).

З тексту наказів вбачається, що ці заходи здійснювались у зв»язку із зменшенням обсягів виробництва та з метою оптимізації затрат підприємства.

В жодному з вказаних наказів не було оголошено простою по підприємству, а працівники у вказані дні на роботу не виходили. Як зазначено в наказах, заробітна плата працівникам у вказаний період нараховувалась та виплачувалась за фактично відпрацьований час.

Встановлено, що, ознайомлюючись із вказаними наказами, позивач під час роботи на підприємстві жодного з них ані до адміністрації підприємства, ані до профспілкового комітету, ані до комісії по трудових спорах, ані до суду не оскаржував, а виконував їх, не виходячи в ці дні на роботу. Про простої у своїй роботі підприємство не повідомляв як вимагають положення статті 113 КЗпП України, а тому йому заробітна плата нараховувалась за фактично відпрацьований час, що відповідає нормам трудового законодавства.

Проаналізувавши ретельно та всебічно вказані накази, суд зробив обґрунтований висновок про те, що в період з 2009р. по 31.10.2013р. на підприємстві у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці змінювались істотні умови, а саме: зменшувалась норма робочого часу, а тому підприємство правильно здійснювало нарахування і виплату заробітної плати позивачу у відповідності до виданих наказів.

Вказані висновки підтверджуються результатами перевірок підприємства Головним управлінням держпраці у Запорізькій області, проведеним за зверненням позивача у червні 2016р., згідно з якими у період з 01.01.2009р. по 30.10.2013р. простоїв по підприємству не оголошувалось, тому відсутні підстави для оплати позивачу простою з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки.

Отже, за матеріалами справи встановлено, що ними спростовуються доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду щодо відсутності простою на підприємстві у періоді з 01.01.2009р. по 01.11.2013рр.

Ствердження позивача про те, що чотирьом іншим працівникам начебто були виплачені кошти за простої у вказаний період, не є предметом дослідження в цій цивільній справі, оскільки з»ясовуються лише правовідносини між ОСОБА_2 та підприємством. Крім того, з наказів видно, що вони запроваджують диференційований підхід, оголошуючи неробочими днями певні дні не для всіх структурних підрозділів і працівників, а лише для тих, які не будуть задіяні у певному циклі виробництва.

Крім того, Актами перевірок підприємства Головним управлінням держпраці у Запорізькій області таких фактів не встановлено.

Зважаючи на зазначене, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, тому у відповідності до вимог ст.. 308 ЦПК України вона підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: