Справа № 415/5004/16-ц
Провадження № 4-с/415/2/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Краснокутської М.О.,

за участі секретаря Тимофієвої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_2 від 29 серпня 2016 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області ОСОБА_2 від 29.08.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за виконавчим провадженням № 19754610. В обґрунтування вимог своєї скарги заявник посилається на те, що в провадженні Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області перебуває виконавче провадження № 19754610 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3301, виданого Лисичанським міським судом Луганської області від 25.02.2010 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів. 29.08.2016 року державним виконавцем Кузнецовою Н.В. була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Про вказану постанову державного виконавця скаржник дізнався по телефону 13 вересня 2016 року від своїх батьків, коли останні знайшли вказану постанову (поштовий конверт) біля дверей квартири в розгорнутому вигляді за адресою їхнього місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, де також проживав та був зареєстрований і скаржник, але фактично вже не проживає та знятий з реєстрації за вказаною адресою ще у 2013 році. Враховуючи, що фактично скаржник дізнався про прийняту постанову державного виконавця тільки 13.09.2016 року, вважає, що процесуальний строк на її оскарження починає перебіг з 14.09.2016 року по 23.09.2016 року включно. Зазначає, що постанова винесена необґрунтовано, оскільки не було всебічно та повно перевірено матеріали виконавчого провадження, які містять значні недоліки, які виключають повноту проведених виконавчих дій, а отже і все провадження за цим виконавчим провадженням, що зумовило накладення арешту. Так, згідно з постановою про арешт майна, підставою для її винесення було те, що в провадженні виконавчої служби є виконавче провадження та рішення суду на даний час боржником не виконано без поважних причин. Також, оскаржуваною постановою державного виконавця було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить скаржнику на праві приватної власності. Але вищевказані висновки державного виконавця не відповідають дійсності, оскільки не було здійснено належних виконавчих дій, направлених на примусове виконання рішення суду. Вказує, що держвиконавцем не зазначено в своїй постанові, які ще були здійсненні ним виконавчі дії, направлені на виконання рішення суду, окрім зазначення, що воно не виконано - чи викликався боржник до відділу ДВС, чи були вчиненні заходи щодо приводу боржника через ОВС, чи було відібрано від боржника будь-які усні чи письмові пояснення з приводу невиконання ним рішення суду та інше. Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця підлягає скасуванню, і є такою, що порушує права та інтереси скаржника на вільне володіння користування та розпорядження його майном, яким є зокрема 1/2 частка квартири, що належить скаржнику. Вказує, що державний виконавець, наклавши арешт на рухоме і нерухоме майно, не мав та не має на меті реалізовувати їх, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу та не встановив строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна. Актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 50, 55 Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження мана для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобов'язаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення. Зазначає, що законодавством передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації. Однак, державний виконавець, наклавши арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника, попередньо не надав можливість визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення. Згідно даних, які були надані державним виконавцем, сума заборгованості з 2010 року по сьогоднішній день складає 5000,00 гривень, а сама заборгованість утворилася тільки після квітня 2015 року. Але в той же час, арешт може бути накладений лише в межах суми стягнення, яка складає 5000,00 гривень, а арешт який був накладений державним виконавцем на нерухоме майно, тобто 1/2 його частину, що знаходиться за адресою: м. Привілля, Луганська обл., вул. Ломоносова, 1а/75, як випливає з п. 1 оскаржуваної постанови держвиконавця. Дійсна вартість квартири, що знаходиться за адресою: м. Привілля, Луганська обл., вул. Ломоносова, 1а/75 на сьогоднішній день складає приблизно 170000,00 гривень, а вартість частки цієї квартири в розмірі 1/2, що належить скаржнику, становить приблизно 85000,00 гривень, що в значну кількість разів перевищує суму заборгованості по аліментах, яка складає 5000,00 гривень. Тому, накладання державним виконавцем арешту на все рухоме і нерухоме майно, яка значно перевищує заборгованість по аліментам, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт та оголошення заборони на їх відчуження суперечить вимогам ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», якою чітко передбачено, що арешт може бути накладено лише в межах суми стягнення. Вказує, що стягнення аліментів упродовж 2010-2015 років здійснювалося із заробітної плати скаржника, оскільки останній працював на ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля» та був звільнений за власним бажанням 29 квітня 2015 року. Тобто протягом 2010-2015 років, скаржник мав можливість сплачувати аліменти в розмірі, визначеному виконавчим листом, але звільнившись у останнього виникло скрутне матеріальне становище. На сьогодні скаржник перебуває в пошуках нової роботи, але враховуючи, що в місті Лисичанську Луганської області проводилася антитерористична операція, існують реальні та об'єктивні складнощі в працевлаштуванні. Але, не зважаючи на те, що скаржник, починаючи з кінця квітня місяця 2015 року був безробітним, останній все одно продовжував виконувати свої обов'язки по утриманню дитини, і продовжував сплачувати аліменти, про що можуть свідчити відповідні квитанції, а саме: квитанція № 15 від 06.07.2016 року на суму 500,00 гривень; квитанція № 2 від 26.08.2016 року на суму 500,00 гривень; квитанція від 04.04.2016 року на суму 500,00 гривень; квитанція № 3 від 29.02.2016 року на суму 500,00 гривень; квитанція № 2 від 13.06.2016 року на суму 500,00 гривень; квитанція № 7 від 04.05.2016 року на суму 500,00 гривень; фіскальний чек № 7526 від 30.11.2015 року на суму 513,00 гривень; квитанція № 3 від 29.12.2015 року на суму 500,00 гривень; квитанція № 2 від 01.02.2016 року на суму 500,00 гривень; фіскальний чек № 4019 від 28.09.2015 року на суму 513,00 гривень; фіскальний чек № 5439 від 28.10.2015 року на суму 816,00 гривень; квитанція № 4 від 14.08.2015 року на суму 850,00 гривень. Таким чином, скаржник хоч і не має постійно місця роботи, однак має незначні та мінливі доходи, з яких здійснює відрахування аліментів на користь дитини майже кожного місяця. Звертає увагу на те, що за приписами частини 1 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Крім того, необхідно враховувати, що статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», передбачено, що у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення встановлено у наступному розмірі: для дітей віком - від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривень, з 1 грудня - 1637 гривень, а тому враховуючи приписи Сімейного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», Скаржник сплачує (враховуючи його майновий стан) не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить для сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, 459,30 гривень. Таким чином, державним виконавцем не було встановлено факт ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх зобов'язань, адже щоб накладання арешту відповідало своїй меті та було обґрунтованим, а така підстава як «невиконання рішення суду без поважних причин» була правомірною та реальною (дійсною) необхідно встановити саме під час здійснення виконавчих дій у всіх їх сукупності. Вказує, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості, які б свідчили про ухилення скаржника від виконання обов'язків, тобто не міститься жодних доказів на підтвердження того, що державним виконавцем здійснювався будь-які виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, скаржником здійснювались перешкоди у проведенні виконавчих дій та відмови у виконанні рішення суду. Вважає, що державним виконавцем не підтверджено необхідності накладання арешту. Звертає увагу на те, що особа, яка має не виконанні зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Просив суд визнати неправомірною постанову від 29.08.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесеною державним виконавцем Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області ОСОБА_2 за виконавчим провадженням № 19754610 та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.08.2016 року винесеної державним виконавцем Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області ОСОБА_2 по виконавчому провадженню № 19754610.

Державний виконавець Лисичанського міського ВДВС ГТУЮ у Луганській області ОСОБА_2 надала суду письмові заперечення на скаргу, в якій зазначила, що 27.05.2010 року надійшла заява стягувача про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-3301 від 25.05.2010 року, виданим Лисичанським міським судом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.04.2010 року і до повноліття дитини. 27.05.2010 року державним виконавцем на підставі ст.ст. 3, 18, 24 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслано її сторонам до відома. 02.06.2010 року державним виконавцем було направлено розпорядження до Шахти ім. Г.Г.Капустіна, де боржник працював до 29.04.2015 року. 28.07.2016 року надійшла заява стягувача про накладання арешту на все рухоме та нерухоме майно, у зв'язку зі сплатою боржником аліментів не в повному обсязі. 03.08.2016 року у відповідності до ст.ст 2, 5, 11, 25 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем був зроблений виклик боржника до відділу на 16.08.2016 року у зв'язку з великою заборгованістю по аліментам, боржник не з'явився. У зв'язку з тим, що боржник до відділу не з'явився та не надав підтверджуючі документи про повну чи часткову оплату аліментів, державним виконавцем 29.08.2016 року на підставі ч.2 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» був накладений арешт на нерухоме майно боржника, що належить йому на праві приватної власності, так як заборгованість існує понад три місяці. Відповідно до ч.2 ст. 195 СК України, в якій зазначається якщо платник аліментів не працює на момент виникнення заборгованості і не працює в момент визначення його розміру, заборгованість визначається із середньої заробітної плати робітника для даної місцевості. Станом на 27.01.2017 року боржником заборгованість зі сплати аліментів не була погашена в повному обсязі, а згідно ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем буде знятий арешт на все рухоме та нерухоме майно після повного погашення заборгованості. Враховуючи вищевикладене, просила суд відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Представник заявника ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати без його участі та участі заявника. Крім того, надав письмовий відзив на заперечення державного виконавця Лисичанського міського ВДВС ГТУЮ у Луганській області ОСОБА_2, де додатково зазначив, що оспорює правильність здійсненого ДВС розрахунку заборгованості за аліментами, оскільки він здійснений не на підставі закону.

Державний виконавець ВДВС Лисичанського МУЮ в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати без участі представника ВДВС Лисичанського МУЮ.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі Шмалько проти України вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. п. 7, 10 Розділу ХІІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки, виконавчі дії з виконання виконавчих документів, виданих Лисичанським міським судом були розпочаті до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року тому всі виконавчі дії проводились відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з виконавчим листом № 2-3301, виданим Лисичанським міським судом Луганської області від 25.05.2010 р. з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.04.2010 року і до повноліття дитини.

Згідно зі звітом про здійснення відрахування та виплати №45 від 26.01.2017 р., наданим ВП «Шахата імені ОСОБА_8» відносно ОСОБА_1 за постановою від 25.05.2010 р. ВП №2-3301 за період з 01.01.2015 р. по 15.05.2015 р. нарахована заробітна плата складає за січень 2015 р. відпустка, за лютий 2015 р. 6231,62 грн., за березень 2015 р. 6326,84 грн., за квітень 2015 р. 10152,04 грн.

Згідно з довідкою-розрахунком №2899 від 17.03.2017 р., наданою Лисичанським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.05.2015 року по 15.03.2017 року, яка становить 15291,37 грн.

28.07.2016 року ОСОБА_4В звернулась з заявою до в.о. начальника Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1, зазначивши, що заборгованість за аліментами складає більш ніж 5 тис грн., добровільно сплачувати заборгованість боржник не бажає.

Згідно з копією виклику № 5217 від 03.08.2016 р. ОСОБА_1 викликався державним виконавцем Кузнецовою Н.В. до Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області на 10.00 годину 16.08.2016 р. як боржник у звязку з наявністю боргу за аліментами. Боржника повідомлено, що в разі несплати боргу, на його майно буде накладено арешт.

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виконавчого провадження ВП № 19754610 від 29.08.2016 р., державним виконавцем Кузнецовою Н.В. Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 лише в межах суми боргу.

Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №50217460 від 30.08.2016 р. Лисичанським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області накладено публічне обтяження, тип обтяження: арешт рухомого майна, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 19754610 від 29.08.2016 р. Лисичанський міський ВДВС ГТУЮ у Луганській області державний виконавець Кузнецова Н.В., обєкт обтяження: все рухоме майно, відомості про обмеження відчуження: заборонено відчуження, боржник: ОСОБА_1, код НОМЕР_1, Луганська обл., м. Лисичанськ, м. Привілля, вул. Ломоносова, буд. 1а, кв. 75, термін дії: 30.08.2021, додаткові дані: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини, дата реєстрації: 30.08.2016, реєстраційний номер 15950992.

Судом встановлено, що 29 серпня 2016 року державним виконавцем Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження ВП №19754610 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, було винесено постанову про арешт всього майна боржника та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, в межах суми боргу.

Згідно з довідкою-розрахунком №2899 від 17.03.2017 р., наданою Лисичанським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.05.2015 року по 15.03.2017 року, яка становить 15291,37 грн. При цьому, з вказаної довідки вбачається, що за травень 2015 року нараховано 876,75 грн., сплачено, 0 грн, за червень 2015 року нараховано 973,75 грн., сплачено 0, за липень по нараховано 973,75 грн., сплачено 0.

Вказані відомості свідчать про наявність у ОСОБА_1 на час винесення державним виконавцем постанови про арешт майна заборгованості із сплати аліментів понад три місяці

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обовязкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення права та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У п.5 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника.

Згідно з ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до п. 4.1.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, державний виконавець зобов'язаний винести постанову відповідно до частини другої статті 57 Закону.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Порядок стягнення аліментів передбачено ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, де встановлено, що стягнення може бути звернено на майно боржника лише у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Чинним законодавством чітко визначені підстави та мета звернення стягнення на майно боржника, послідовність дій державного виконавця, повязаних з процедурою звернення стягнення на майно боржника, строки їх здійснення.

Наведеними нормами закону державному виконавцю під час виконання виконавчого документа надано право накладати арешт на майно боржника.

Що стосується посилання заявника на зміну ще в 2013 році місця проживання, звільнення його з роботи і настанням у нього скрутного матеріального становища у звязку із неможливістю працевлаштуватися, то суд вважає ці доводи необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1990 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, сторони зобовязані протягом трьох днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обовязкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник фізична особа про зміну місця роботи.

Таким чином, судом встановлено, що боржник, визнавши позов про стягнення аліментів в 2010 році, та в результаті примусового стягнення з нього аліментів, починаючи з 27.04.2010 р., був належним чином повідомлений про наявність виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів. При цьому, не повідомив державного виконавця про зміну місця свого проживання (місцезнаходження), отже суд приходить до висновку, що повідомлення і надіслання державним виконавцем документів (викликів) за адресою боржника, зазначеною в виконавчому листі м. Привілля, вул. Ломоносова, 1а/75 є належним повідомленням боржника.

В обгрунтування неправомірності накладення арешту на майно, скаржник посилається на ті обставини, що ним частково сплажувалися аліментні платежі терміновими переказами. Так, ОСОБА_1 сплачені на користь стягувача ОСОБА_4 аліменти у серпні 2015 року в розмірі 850,00 грн., у вересні 2015 року в розмірі 513,00 грн., у жовтні 2015 року в розмірі 816,00 грн., у листопаді 2015 року в розмірі 513,00 грн., у грудні 2015 року в розмірі 500 грн., у лютому 2016 року двічі в розмірі 500,00, у квітні 2016 року в розмірі 500,00 грн., у травні 2016 року в розмірі 500,00 грн., в червні 2016 року в розмірі 500,00 грн., в липні 2016 року в розмірі 500,00 грн., в серпні 2016 року 500,00 грн., у жовтні 2016 року в розмірі 500,00 грн., у листопаді 2016 року в розмірі 500,00 грн., у грудні 2016 року в розмірі 500,00, у січні 2017 року в розмірі 500,00 грн., у березні 2017 рку в розмірі 500,00 грн. і на підтвердження такої сплати заявник надає ксерокопії відповідних квитанцій.

Проте суд вказані доводи вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що боржник не повідомив державного виконавця про його звільнення з місця роботи, про часткове самостійне виконання рішення боржником, про виникнення обставин, які зумовлюють зміну способу і порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, як того вимагать положення СК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, як вбачається з довідки-розрахунку №2899 від 17.03.2017 р., наданою Лисичанським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, у ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів утворилась за період, починаючи з 01.05.2015 року, при цьому за травень 2015 року, червень 2015 року та липень 2015 року, тобто 3 місяці, які передували винесенню постанови про накладення арешту на майно, аліментні платежі ним не сплачувались в повному обсязі. Не надано заявником і копій квітанцій про сплату аліментів за цей період, що, на думку суду, спростовує посилання заявника на продовження сплати ним аліментів з квітня 2015 року в добровільному порядку.

Крім того, державний виконавець на момент винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження встановив, що ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів понад 3 місяці, та повідомив боржника ОСОБА_1 про заборгованість викликом до Лисичанського ВДВС ГТУЮ в Луганській області з приводу наявної заборгованості по аліментам, а боржник не зявився всупереч вимогам ч. 5 ст. 12, п. 3 ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1990 №606-ХІV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та не повідомив про часткову самостійну сплату ним аліментів. Отже, державним виконавцем виконано всі вимоги чинного на той момент законодавства.

Крім того, наявність виконавчого провадження ВП №19754610 в провадженні Лисичанського ВДВС ГТУЮ в Луганській області на підставі виконавчого листа № 2-3301, виданого 25.05.2010 року Лисичанським міським судом Луганської області, і відкриття провадження 27.05.2010 року, лише підтверджує той факт, що ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконує зобов'язання щодо утримання дитини, що покладає на нього обовязки виконувати вимоги державного виконавця, за невиконання яких передбачена відповідальність згідно із законом.

Доводи скарги щодо не співмірності вартості 1/2 частки нерухомого майна та розміру заборгованості по аліментам суд вважає немотивованими, оскільки арешт накладено лише в межах суми звернення стягнення, а саме в сумі заборгованості по аліментам.

Крім того, скаржником не надано жодних доказів на підтвердження вартості належної йому частки нерухомого майна.

Доводи представника скаржника щодо оспорення правильністі здійсненого ДВС розрахунку заборгованості за аліментами, оскільки, на його думку, він здійснений не на підставі закону, суд вважає невмотивованими, виходячи з наступного.

Згідно із ч.3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України.

У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України.

За змістом ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

В матеріалах провадження відсутня інформація щодо працевлаштування боржника в період з травня 2015 року по цей час, також матеріали справи не містять підтвердження факту звернення боржника з заявою про здійснення перерахунку заборгованості по аліментах за умови підтвердження отримання певного виду доходів, отже, суд приходить до висновку, що державним виконавцем при визначенні розміру заборгованості за аліментними платежами правомірно використано розмір середньої заробітної плати штатного працівника за даними Управління статистики у м. Лисичанську Головного управління статистики у Луганській області на підставі листа начальника Управління статистики у м. Лисичанську від 07.09.2016 року №24-13/251.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу», який був чинний на час виникненя спірних правовідносин, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» який був чинний на час виникненя спірних правовідносин, передбачено, що державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» який був чинний на час виникненя спірних правовідносин, передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» який був чинний на час виникненя спірних правовідносин, - державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на ті обставини, що розмір існуючої у ОСОБА_1 на цей час заборгованості зі сплати аліментів становить 15 291,37 грн., що перевищує розмір аліментних платежів за 3 місяці, суд вважає, що станом на сьогодняшній день також відсутні підстави для скасування постанови державного виконавця про арешт майна.

Суд дослідивши матеріали поданої скарги, вважає, що скаржником не наведено належних та обгрунтованих доказів, які б свідчили, що спірна постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29 серпня 2016 року винесена державним виконавцем з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої постановою, у тому числі про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова була прийнята відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника при цьому порушено не було, у звязку з чим скарга ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_2 від 29 серпня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 208-210, 386, 387 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_2 від 29 серпня 2016 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ М.О. КРАСНОКУТСЬКА