РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6625/16-ц

пр. № 2/759/469/17

22 листопада 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_5 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання посвідчення опікуна недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати недійсним посвідчення НОМЕР_1 видане 16.06.2010 Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією, відповідно до якого ОСОБА_6 призначено опікуном над батьком ОСОБА_7 В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі рішення суду від 14.06.2010, Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 16.06.2010 ОСОБА_6 видано посвідчення опікуна НОМЕР_2 про призначення його опікуном над батьком ОСОБА_7 Вказане посвідчення вважає таким, що видано з порушенням вимог законодавства, оскільки на момент видачі посвідчення, ОСОБА_7 не був визнаний недієздатним, оскільки рішення суду не набрало законної сили. На підставі даного документу опікуном укладалися договори доручення, видано довіреність іншим особам для звернення до суду з вимогою щодо майна, яке раніше належало підопічному та на даний момент належать позивачу, зазначає про порушення свого права, яке підлягає судовому захисту.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представники ОСОБА_6 проти позовних вимог заперечували, надали письмові заперечення, в яких зазначили, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки посвідчення не належить до правочину, яке в силу ст. ст. 203, 205 ЦК України, підлягає оскарженню та визнанню недійсним. Крім того, відповідача призначено опікуном на підставі рішення суду, а не посвідченням, що є різними правовими поняттями. Посвідчення не порушує особистого права чи інтересу позивача, предмет спору відсутній, з огляду на те, що ОСОБА_6 22.06.2016 отримав інше посвідчення опікуна. Пред'явивши позовні вимоги про визнання посвідчення недійсним, позивач має на меті оспорити довіреність, видану ОСОБА_6, що вже була предметом спору, в якому в задоволенні позову відмовлено, рішення набрало законної сили.

Представник Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з наведених вище підстав, додатково у письмових запереченнях зазначила, що посвідчення опікуна є додатковим документом, що підтверджує повноваження опікуна, посвідчення є дійсним та вступило у законну силу з 30.06.2010, як і рішення суду. На даний момент рішення суду є законним та таким, що не скасовано. З моменту видачі посвідчення до моменту набрання рішенням суду законної сили, жодних процесуальних дій опікуном проведено не було. На даний момент опікун здійснює свої повноваження на підставі іншого посвідчення, оспорюване посвідчення анульовано. Позивач не є особою, яка має право на оскарження посвідчення опікуна, нею пропущено строк позовної давності.

Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутність відповідачів, які не з'явилися в судове засідання, проте були повідомлені належним чином про розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 14.06.2010 рішенням Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_7 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку, призначено опікуном його сина ОСОБА_7 (а.с. 8).

16.06.2010 Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією ОСОБА_6 видано посвідчення опікуна НОМЕР_2 над батьком ОСОБА_7 і над його майном (а.с. 10).

Листом Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.05.2016 позивачу повідомлено, що посвідчення опікуна від 16.06.2010 є дійсним та вступає у законну силу з 30.06.2010 (а.с. 71-72).

22.06.2016 Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією відповідачу видано посвідчення опікуна НОМЕР_3 над батьком та його майном (а.с. 130).

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч. 1 ст. 40 ЦК України).

Частиною 1-3 ст. 41 ЦК України встановлено, що над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч. 1 ст. 60 ЦК України).

Відповідно до п. 3.1 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 №31/166/131/88, призначеному опікуну видається посвідчення установленого зразка.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, як на підставу визнання посвідчення опікуна недійсним, посилається на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України щодо недійсності правочину, проте, позивачем не доведено і судом не встановлено підстави, з яких посвідчення підлягає визнанню недійсним за вказаними статтями. Посвідчення опікуна є документом, яке за своїм змістом не є правочинами та не підлягає визнанню недійсним. Крім того, оспорюване посвідчення від 14.06.2010 анульовано, відповідач здійснює повноваження опікуна на підставі іншого посвідчення від 22.06.2016, тобто предмет оскарження відсутній. Про дані обставини позивачу було відомо під час розгляду справи, проте позовні вимоги не уточнювалися. З огляду на викладене, судом не встановлено порушеного права позивача, обраний спосіб захисту прав не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку суд вважає, що у позовних вимогах слід відмовити.

Щодо вимоги представника відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Цивільний кодекс України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст. 267 Цивільного кодексу України, зокрема: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 вказаної статті).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено - п. 11.

Вказані роз'яснення свідчать про те, що самостійною підставою для відмови у позові є недоведеність позивачем своїх вимог.

Матеріали справи свідчать про сплив позовної давності у даних правовідносинах, проте в даному випадку суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 39, 40, 41, 60 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 79, 88, ст.ст. 169, 179, 209, 212-215, 218, 223, 224-228, 360-7 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_5 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання посвідчення опікуна недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: