Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.11.2017 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

при секретарі Білик Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нікчемного правочину купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Свої вимоги до суду позивач мотивував тим, що 10.05.2017 року, між ним та ОСОБА_2 було укладено усний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «Гараж» з підвалом та оглядовою ямою, що розташований за адресою: Вінницька область, м. Бар, вул.. Кривоноса, 60, гараж 25. Сторонами договору було погоджено усі істотні умови, зокрема щодо предмета та ціни договору. 10.05.2017 на виконання умов Договору купівлі-продажу позивачем, як покупцем, було сплачено 20 000,00 гривень за передання йому у власність предмета договору та домовлено посвідчити нотаріально укладений договір. Однак, у визначений час Відповідач з невідомих причин до офісу нотаріуса не зявився жодного разу. Тому позивач змушений звертатися до суду з позовом та просив постановити рішення, яким визнати нікчемний правочин купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладений між ним та відповідачем дійсним, визнати за ним право приватної власності на нежитлове приміщення «Гараж» з підвалом та оглядовою ямою, що розташований за адресою: Вінницька область, м. Бар, вул.. Кривоноса, 60, гараж 25.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що свої позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просив справу розглянути без його участі.

Відповідач по справі ОСОБА_2 позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення, просила справу розглядати без її участі, про що зазначила в письмовій заяві до суду.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися у судове засідання.

Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити повністю. До такого висновку суд дійшов з наступного.

10.05.2017, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено, у простій усній формі, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «Гараж» з підвалом та оглядовою ямою, що розташований за адресою: Вінницька область, м. Бар, вул.. Кривоноса, 60, гараж 25.

Дане нежитлове приміщення належить ОСОБА_2 на праві власності, про що свідчить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.01.2012 та зареєстрованого у КП «Барське районне бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 509.

Відповідно до вимог частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, між Сторонами договору позивачем, як Покупцем, та ОСОБА_2, як Продавцем, згідно Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, було погоджено усі істотні умови, зокрема щодо предмета та ціни договору.

10.05.2017 на виконання умов Договору купівлі-продажу, позивачем, як покупцем, було сплачено 20000,00 гривень за передання йому у власність предмета договору, а саме: гаража, про що свідчить копія розписки про передачу коштів.

В цей же день між позивачем та відповідачем було домовлено посвідчити нотаріально, укладений в усній формі, договір купівлі продажу від 10.05.2017 року, вищевказаного гаража, оскільки право власності на нежитлову будівлю не було зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, нотаріально посвідчити даний договір виявилось неможливим.

За приписами частин 2, 3 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Тому між сторонами було домовлено про здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Однак, у визначений час Відповідач з невідомих причин до офісу нотаріуса не зявилася, при чому, запевнивши у своїй явці, а також не повідомила про причини неможливості прибуття у визначений день, тоді з Відповідачем було погоджено та визначено інші зручні дні для оформлення нотаріального посвідчення Договору. Однак у визначений час Відповідач знову ж таки не прибула для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 10.05.2017. Тому, Відповідач навмисно ухиляєтесь від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі.

Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості, тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за визначенням статті першої якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов , якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, зокрема, право власності на нерухоме майно (ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України у постанові Пленуму від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (п.3.2.) у вирішенні спорів, пов'язаних з визнанням правочинів, які піддягали нотаріальному посвідченню, дійсними (статті 219, 220 ЦК України), господарські суди повинні з'ясувати: чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню, з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення, а також чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений.

Правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України).

Таким чином, позивач, як добросовісний набувач майна, не може набути відповідних прав та обовязків власника, оскільки, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «Гараж», за вищевикладених умов, є нікчемним. Не вбачається можливим оформити нотаріальне посвідчення договору, оскільки Відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, у свою чергу не можна і провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, свою чергу, умови Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення «Гараж» були повністю виконані, інших підстав для визнання Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення «Гараж» нікчемним немає, лише відсутність нотаріально посвідчення даного договору, що дає можливість визнати його дійсним з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 392 ЦК України у разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову, в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-1288цс17 : «Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин».

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів підлягають задоволенню, з огляду на відповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів, пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За таких обставин суд, керуючись ст.ст. 5, 10, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, ст. 655, 657, 662, 629, 392, 203, 204, 215, 218,220, 331 ЦК України,

В И Р I Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати нікчемний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «Гараж» з підвалом та оглядовою ямою, що розташований за адресою: Вінницька область, м. Бар, вул.. Кривоноса, 60, гараж 25 дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення «Гараж», загальною площею 32,0 кв.м. з підвалом «А1» та оглядовою ямою «а», що розташований за адресою: Вінницька область, м. Бар, вул.. Кривоноса, 60, гараж 25.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а неприсутніми особами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області.

Суддя: