Справа № 606/2013/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Марціцкої І.Б.

з участю секретаря Пасько І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Теребовлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Теребовлянського району Тернопільської області, третя особа ОСОБА_2 державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В :

До суду з позовом звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Теребовлянського району Тернопільської області у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що в 2005 році помер її батько ОСОБА_3, який заповітом від 17.09.1997 року заповів усе своє майно позивачу ОСОБА_1 Позивач є спадоємницею усього майна після смерті батька ОСОБА_3 за заповітом. Прийняв спадщину в порядку передбаченому ст. 1269 ЦК України, так як подав заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини. Однак, державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва, у звязку з тим, що житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами належить колгоспному двору. Враховуючи наведене, для реалізації своїх спадкових прав, позивач змушений звертатися до суду щоб визнати право власності на спадщину.

Позивач в судове засідання до суду не з'явилася, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримаа, про що надала до канцелярії суду письмову заяву.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради Теребовлянського району Тернопільської області (до складу якої входить с. Кровинка) просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечує проти його задоволення позову, про що надав до канцелярії суду письмову заяву.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 державна нотаріальна контора в судове засідання до суду не з'явилась, просила розглядати справу за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Справа розглянута відповідно до п. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають до задоволення.

Відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом ОСОБА_2 районної Ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР 16.02.1988 року, житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області, дійсно належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_3 та складається з 5-х членів.

Згідно довідки виданою виконкомом ОСОБА_2 міської ради від 07.02.2017 року №09-04/09/136 про те що станом на 1990 рік в житловому будинку, який розташований за адресою: с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області проживали та були зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Таким чином, із вищевказаного вбачається, що кожному із членів колишнього колгоспного двору що в с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області, які проживали в ньому належало на праві спільної сумісної власності по 1/6 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності вказаного Закону (до 1 січня 2004 року), застосовуються норми, що діяли раніше.

Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до підпункту а та б пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до частини 1 статті 120 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності

Судом встановлено, що 17.09.1997 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого, все своє майно останній заповів ОСОБА_1, заповіт посвідчений секретарем виконкому Кровинківської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №122, за життя спадкодавця заповіт не був змінений та відмінений.

12.12.2005 року помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії 1-ИД №012462 видане Кровинківською сільською радою Теребовлянського району Тернопільській області від 13.12.2005 року, актовий запис №27).

Позивач звернулась в ОСОБА_2 державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 за заповітом. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.11.2016 року №2338/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, у с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області у зв'язку з тим, що житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами належить колгоспному двору. У справах ОСОБА_2 державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №434/2016 за заявою ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_3, інші особи із заявою про прийняття спадщини не зверталися

ОСОБА_1 прийняла спадщину у встановленому законом порядку, так як подала заяву у нотаріальну контору про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.ст. 1216,1217,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1216,1217,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1296 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України)

Згідно ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

З проаналізованих письмових доказів вбачається, що померлий ОСОБА_3 за життя розпорядився належним йому майном, склавши заповіт в користь ОСОБА_1, однак на час відкриття спадщини дружина померлого ОСОБА_4 досягла пенсійного віку, таким чином, в силу ст.1241 ЦК України як дружина спадкодавця, була непрацездатною на день його смерті, а тому має право на отримання обов'язкової частки в спадковому майні.

Таким чином ОСОБА_4 має право на отримання обов'язкової частки після смерті ОСОБА_3 в спадковому майні на 1/12 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області, фактично вступивши у володіння спадковим майном, однак не оформила право власності на спадкове майно.

У довідці виданій ОСОБА_2 бюро Технічної інвентаризації від 02.09.2016 року №296 вказано що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області належить колгоспному двору головою якого є ОСОБА_3

на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок виданого 14.03.1988 року ОСОБА_2 районною радою на підставі рішення виконкому №40 від 16.02.1998 року.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За вказаних вище обставин, суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, беручи до уваги те, що згідно норм матеріального права частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення. А тому слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області, яка складається із 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області на яку вона має право як член колишнього колгоспного двору та на 1/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області як спадкове майно після смерті ОСОБА_3 за заповітом.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 174,179 ЦПК України, ст.ст. 120 ЦК Української РСР, п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, 15, 16, 392, 1216,1217,1218 1222, 1233,1241, 1296ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Теребовлянського району Тернопільської області, третя особа ОСОБА_2 державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Кровинка, вул. Кут, буд.№34, Теребовлянського району Тернопільської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Теребовлянський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Б. Марціцка