Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Коротуна В.М.,

Попович О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його поруку перед публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), яка виникла на підставі договору поруки від 25 березня 2011 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» в особі Відділення «Дніпропетровська регіональна дирекція» та ним такою, що припинена з 01 вересня 2014 року.

Позов мотивовано тим, що в забезпечення виконання зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю «Металобази Комекс» (далі - ТОВ «Металобази Комекс») за кредитним договором № 4/11В від 25 березня 2011 року, укладеним між цим товариством та ПАТ «ВТБ Банк», також 25 березня 2011 року між відповідачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки. Договором про внесення змін № 3 до договору поруки сторони домовились, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою банку та діє до 31 серпня 2014 року включно або до припинення основного зобов'язання. У січні 2015 року позивач дізнався, що банк звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості. У зв'язку з викладеним та на підставі вимог ч. 4 ст. 559 ЦПК України ОСОБА_3 вважає, що договір поруки від 25 березня 2011 року є припиненим з 01 вересня 2014 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

У касаційні скарзі ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності правових підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 березня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого позивач поручився перед банком за виконання ТОВ «Металобази Комекс» зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору, укладеним 25 березня 2011 року між товариством та ПАТ «ВТБ Банк».

Умови вищевказаного договору поруки змінювались договорами № 1 від 22 лютого 2012 року та договором № 2 від 28 грудня 2012 року.

Договором № 3 від 23 вересня 2013 року сторони внесли зміни до предмету договору поруки, зазначивши, що поручитель поручається перед банком за належне виконання позичальником зобов'язань, які витікають із вищевказаного кредитного договору, за яким банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, що складає 4785249,47 доларів США, а позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання, а саме повернути банку кредит не пізніше 31 серпня 2014 року або в інший термін відповідно до умов основного договору зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 % річних, починаючи з 01 вересня 2013 року або в іншому розмірі, передбаченому кредитним договором, комісійні винагороди, договірні санкції, пеню та штрафи в порядку, терміни, строки та на умовах, визначених основним договором, відшкодувати збитки, а також здійснити будь-які інші платежі, що підлягають сплаті позичальником на користь банку відповідно до умов кредитного договору та чинного законодавства.

Пунктом 7 договору № 3 від 23 вересня 2013 року сторони передбачили, що договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою банку й діє до 31 серпня 2014 року включно або до припинення основного зобов'язання.

Пунктами 2.1. та 2.2. договору поруки, в редакції договору № 3 про внесення змін до договору поруки, у разі порушення позичальником основного зобов'язання, визначеного основним договором, банк має право звернутися до поручителя з письмовою вимогою про необхідність виконання/належного виконання основного зобов'язання в повному обсязі або частково, в порядку, передбаченому пунктом 8.2 договору. У разі отримання письмової вимоги банку, зазначеної в пункті 2.1. договору, поручитель зобов'язаний виконати основне зобов'язання в обсязі, строки/терміни, зазначені у вимозі.

У листопаді 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, як з поручителя.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України та задоволення заявлених позовних вимог, оскільки за правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, а ОСОБА_3., відповідно до положень ст. 554 ЦК України, як поручитель несе цивільно-правову відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У договорі поруки сторони передбачили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою банку й діє до 31 серпня 2014 року включно або до припинення основного зобов'язання.

За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 01 вересня 2014 року протягом наступних шести місяців, при цьому з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості до ОСОБА_3 банк звернувся 19 листопада 2014 року, а тому вірним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Твердження ОСОБА_3, що борг виник у 2012 році спростовуються також дослідженими у судовому засіданні апеляційного суду матеріалами справи за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ТОВ «Металобази Комекс», про стягнення кредитної заборгованості. Апеляційним судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року на адресу позичальника ТОВ «Металобази Комекс», а 29 жовтня 2014 року на адресу поручителя - банк направив вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовано обставини справи та надана їм належна оцінка, а наведені у касаційній скарзі недоліки при розгляді справи не впливають на суть ухваленого рішення і висновків суду не спростовують. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді касаційної інстанції не встановлено.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не вбачає підстав для скасування ухвалених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, так як вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 337, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

В.М.Коротун

О.В.Попович

І.М. Фаловська