18.10.2017 Справа № 756/5815/17
Справа пр.№2/756/3475/17
ун.№756/5815/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчук А.В.

при секретарі - Бабчук А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ПАТ «Ідея банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № Z03.190.73059 від 08.07.2016 року, відповідно до умов якого відповідачем надано позивачеві кредит у розмірі 95 925,00 грн. строком до 08.07.2021 року включно і до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що під час укладення вищевказаного кредитного договору банком, всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», не було повідомлено її у письмовій формі про істотні умови кредитного зобов'язання. При цьому, позивач зазначила, що не мала можливості ознайомитися з положеннями кредитного договору через дрібний шрифт викладеного тексту, а підписуючи його сподівалася на добросовісність працівника банку.

ОСОБА_1 вказувала, що кредитодавець всупереч вимогам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, в оспорюваному договорі передбачив плату за обслуговування кредитної заборгованості, незважаючи на те, що це супутня послуга банку, компенсація якої за твердженням позивача, не може лягати на плечі клієнта.

Крім того, позивач зазначила, що відповідачем порушено вимоги ЗУ «Про третейські суди», оскільки у зв'язку з внесеними змінами до ст. 6 цього закону, третейські суди не вправі розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку, що тягне за собою недійсність правочину в цілому.

З вищевикладених підстав, просила суд визнати недійсним кредитний договір № Z03.190.73059 від 08.07.2016 року.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та дату судового розгляду справи повідомлялася належним чином. Через канцелярію суду подала клопотання в якому позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду подали письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що кредитний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства без порушення порядку його підписання.

Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

08.07.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z03.190.73059, відповідно до умов якого відповідачем надано позивачеві кредит у розмірі 95 925,00 грн. строком до 08.07.2021 року включно і до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

За твердженням позивача, при укладенні кредитного договору відповідачем порушено її права споживача, що передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», зокрема під час укладення вищевказаного кредитного договору банком, всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», не було повідомлено її у письмовій формі про істотні умови кредитного зобов'язання. При цьому, позивач зазначила, що не мала можливості ознайомитися з положеннями кредитного договору через дрібний шрифт викладеного тексту, а підписуючи його сподівалася на добросовісність працівника банку.

Дійсно, положеннями ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством, зазначена інформація йому відома та зрозуміла; він ознайомився з тарифами банку і згідний з ними; умови даного договору вважаються справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищевказаною інформацією.

Як вбачається з п. 5.7 кредитного договору, реальна річна процентна ставка складає 153,41 %. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 179 757,86 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань за договором.

У відповідності до п. 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач повідомлялася належним чином у письмовій формі про істотні умови кредитного договору, що підтверджується довідкою-повідомленням ПАТ «Ідея Банк» від 08.07.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_1 особистим підписом підтвердила факт ознайомлення її з умовами кредитування.

Внаслідок вищезазначеного, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, то відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним. При цьому, у договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено ч.2 ст. 627 цього кодексу.

Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» всупереч вимогам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, в оспорюваному договорі передбачили плату за обслуговування кредитної заборгованості, незважаючи на те, що це супутня послуга банку, компенсація якої за твердженням позивача, не може лягати на плечі клієнта.

Положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення можу бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

При цьому, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає також, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту споживача з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Згідно п. 8 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

З наведеного вбачається, що плата за обслуговування кредиту є формою витрат, яка визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Більш того, в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, що не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та графіку затвердженому сторонами при укладенні кредитного договору.

Крім того, позивач зазначила, що відповідачем порушено вимоги ЗУ «Про третейські суди», оскільки у зв'язку з внесеними змінами до ст. 6 цього закону, третейські суди не вправі розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що юридичні особи та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

При цьому, ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

З положень кредитного договору, а саме п. 5.4. Кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими даної третейської угоди.

Однак, ЗУ «Про внесення змін до ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 року, доповнено ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Правовідносини щодо захисту прав споживачів визначаються за п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист споживачів», ст.ст. 15,16 ЦКУ, ст.3 ЦПК, відповідно до яких захист прав особи, у тому числі споживача здійснюється за відповідним зверненням до суду.

Відповідно до ст.16 ЦКУ , ч.5 ст. 110 ЦПК , ч.1 ст.122 ЦПК , ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», п.6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року № 5 до справ про захист прав споживачів відносяться справи де споживач є позивачем, який просить захистити його права споживача.

При цьому, якщо споживач незалежно від його «форми участі у справі» (відповідача або позивача) не звертався за захистом прав споживача до третейського суду, то відповідно не виникло і правовідносин щодо захисту прав споживачів та справа за його участю не є справою щодо захисту прав споживачів.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умови договору, або визнання недійсним його в цілому, якщо він обмежує права споживача.

З зазначеної норми вбачається, що позивач має право на визнання пункту договору недійсним, що не тягне за собою визнання недійсним правочину в цілому.

Таким чином, твердження позивача про порушення відповідачем вимог ЗУ «Про третейські суди», з посиланням на п. 5.4. Кредитного договору, що на думку позивача, тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому є хибним, оскільки не обмежує права останньої, як споживача.

Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Ідея Банк» є безпідставними та не підлягають до задоволення.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 526, 530, 533, 536, 1046, 1049, 1054, Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 року №2121-III, та, керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.В. Шевчук