Справа № 565/1726/17
Провадження № 2/565/486/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області-

під головуванням судді Мануляка Ю.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Левадної О.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Кузнецовського міського суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 комітету Вараської міської ради Рівненської області, Вараської міської ради Рівненської області, міського голови ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування розпоряджень міського голови від 29.08.2017 року за № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.» та від 01.09.2017 року № 255-ос «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 29.08.2017 року № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.»», поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (надалі позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 комітету Вараської міської ради Рівненської області, Вараської міської ради Рівненської області, міського голови ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування розпоряджень міського голови від 29.08.2017 року за № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.» та від 01.09.2017 року № 255-ос «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 29.08.2017 року № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.»», поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач працював у ОСОБА_4 комітеті Вараської міської ради Рівненської області на посаді водія відділу господарського забезпечення виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області. 12.10.2017 року позивача було звільнено з роботи у звязку із скороченням чисельності або штату працівників, згідно п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки при повідомленні про наступне вивільнення не було запропоноване інше місце роботи, не враховане його переважне право на залишення на роботі та не було звернення до профспілкової організації, членом якої є позивач, чим порушено вимоги ст. ст.42, 43 та 49-2 КЗпП України.

Позивач у судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву в якій просить провести розгляд справи без його участі за участі представника позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_4 комітету Вараської міської ради Рівненської області та Вараської міської ради Рівненської області в судовому засіданні вимоги позову не визнав повністю. Подав до суду письмові заперечення на позов в яких зазначив, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, зокрема ст. ст. 40, 42 та 49-2 КЗпП України, однак зазначив, що позивач мав переважне право на залишення на роботі, так як йому залишилося до пенсії менше трьох років. Але у роботодавця не було вакансій, які б можна було запропонувати позивачу і які б відповідали його освіті та кваліфікації, а також його було попереджено у двохмісячний термін про наступне вивільнення. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач - міський голова ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву в якій просить провести розгляд справи без його участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.56, 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, зясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 18.08.2003 року працював на посаді водія у різних структурних підрозділах виконавчого комітеті Вараської (Кузнецовської) міської ради Рівненської області, а 31.08.2017 року (запис у трудовій книжці скасовано роботодавцем) та 12.10. 2017 року був звільнений з роботи у звязку із скороченням чисельності або штату працівників, згідно п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України на підставі розпоряджень міського голови від 29.08.2017 року № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.» та від 01.09.2017 року № 255-ос «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 29.08.2017 року № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.»», що підтверджується копією витягу із трудової книжки позивача БТ-ІІ № 6722795.

З копій рішення Вараської міської ради від 09.06.2017 року за № 759«Про затвердження структури виконавчих органів Вараської міської ради, загальної чисельності працівників апарату управління» та розпорядження міського голови від 15.06.2017 року за № 228-р «Про скорочення штату працівників виконавчого комітету Вараської міської ради» встановлено, що було змінено та затверджено структуру виконавчих органів Вараської міської ради з чисельністю 171, 5 штатних посад та скорочено штат працівників виконавчого комітету Вараської міської ради в тому числі посаду оператора компютерного набору організаційно-контрольного відділу виконавчого комітету Вараської міської ради.

Відповідно до копії рішення Кузнецовської міської ради Рівненської області №1226 від 30.04.2014 року «Про затвердження структури органів Кузнецовської міської ради, загальної чисельності працівників апарату управління», загальна чисельність апарату ради та її виконавчих органів складала 169 штатних посад та діяла дана структура до прийняття нової 09.06.2017 року.

Отже, у даному випадку не відбулося скорочення чисельності штату працівників.

З копії попередження ОСОБА_3 від 27.06. 2017 року про наступне вивільнення у звязку зі скороченням чисельності працівників слідує, що позивача попередили у двохмісячний термін про наступне вивільнення, однак не запропонували позивачу іншу роботу у структурі виконавчих органів Вараської міської ради, незважаючи на те, що в новій структурі передбачені посади, які відповідають кваліфікації позивача, зокрема водій автотранспортних засобів сектору господарського забезпечення.

У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що позивач не відмовлявся від переведення на іншу роботу.

З переліку вакантних посад встановлено, що у виконавчому комітеті Вараської міської ради станом на 29.06.2017 року були наявні дві вакантні посади водіїв автотранспортних засобів сектору господарського забезпечення, які не пропонувалися позивачу при попередженні про вивільнення, що визнано у судовому засіданні представником відповідачів.

Також суду не надано доказів того, що працівники, які зайняли ці вакантні посади мали переважне право порівняно з позивачем на залишення на роботі, як працівники з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, чи мали інші переваги передбачені законодавством, зокрема, підтверджуючі документи щодо переважного права інших працівників на залишення на роботі перед ОСОБА_3 Натомість, згідно копії висновку юридичного відділу відповідача № 98/08-17 від 29.08.2017 року, ОСОБА_3 відноситься до осіб яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, оскільки на момент звільнення йому залишилося 2 роки і шість місяців до настання пенсійного віку.

З витягу з протоколу № 12 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації виконавчого комітету Вараської міської ради (у складі Кузнецовської міської профспілкової організації працівників державних установ) від 11.10.2017 року вбачається, що профспілкова організація, членом якої є позивач, відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, посилаючись на порушення роботодавцем ст. ст. 42 ч.2 п.10 та 49-2 КЗпП України та порядку прийняття рішень про затвердження структури виконавчого комітету Вараської міської ради.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно ч.1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають зясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 09.08.2017 року у справі № 6-1264цс17, а рішення Верховного Суду України є обовязковими для застосування судами України, згідно ст. 360-7 ЦПК України.

Таку ж думку висловив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Аналізуючи надані сторонами у справі докази та вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що в структурі виконавчого комітету Вараської міської ради не відбулося скорочення штату та загальної чисельності працівників, оскільки загальна чисельність апарату ради та її виконавчих органів складала 169 штатних посад до 09.06.2017 року (дата прийняття рішення про затвердження нової структури виконавчих органів Вараської міської ради), а після 09.06.2017 року загальна чисельність апарату ради та її виконавчих органів збільшилася до 171,5 штатних посад.

Судом також встановлено, що відповідачі, звільняючи позивача у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України, не дотрималися вимог ст. ст.42, 43, 49-2 КЗпП України, а саме: не врахували переважне право на залишення на роботі, не запитали попередньої згоди виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є позивач та не запропонували позивачу іншу роботу у структурі виконавчих органів Вараської міської ради Рівненської області.

Враховуючи викладені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позивача було звільнено без законної підстави та має бути поновлено на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Крім того, відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_3 відбулося 12 жовтня 2017 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за серпень-вересень 2017 року.

У серпні заробітна плата позивача за 19 робочих днів становила 7233,68 грн., а у вересні позивач не працював.

Виходячи із заробітної плати за два останні місяці та кількості робочих днів в цих місяцях (7233,68 грн. : 19 днів), середньоденна заробітна плата становить 380,72 грн.

Вимушений прогул позивача тривав 34 робочих дні: жовтень 2017 року 12 днів (16 жовтня вихідний день замість 14 жовтня) та листопад 2017 року 22 дні.

А тому середній заробіток позивача за весь час затримки по день розгляду справи, з 13 жовтня 2017 року по 30 листопада 2017 року складає грн. (380,72 грн. середньоденний заробіток * 34 дні затримки розрахунку = 12944,48 гривні).

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законодавством не передбачено жодних підстав для його зменшення.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 21.09.2017 року у справі № 6-2597цс16, а рішення Верховного Суду України є обовязковими для застосування судами України, згідно ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та присудження заробітної плати за один місяць.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів судові витрати у виді судового збору,

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 40, 42, 43,49-2,233, 235 КЗпП України, ст.ст.8,10,11,60, 88, 209, 213, 214,215,292, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови від 29.08.2017 року № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.».

Визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови від 01.09.2017 року № 255-ос «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 29.08.2017 року № 241-ос «Про звільнення ОСОБА_3В.»».

Поновити ОСОБА_3 на посаді водія відділу господарського забезпечення виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області.

Стягнути з виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області () на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12 944(дванадцять тисяч девятсот сорок чотири) гривні 48 копійок за період з 13 жовтня 2017 року по 30 листопада 2017 року без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обовязкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вараської міської ради Рівненської області в дохід держави судовий збір у розмірі 2560 (дві тисячі пятсот шістдесят) гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Кузнецовський міський суд Рівненської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 01 грудня 2017 року.

С у д д я: ОСОБА_6В