У х в а л а

іменем україни

06 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Агроекологія», третя особа - відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області, про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою приватного підприємства «Агроекологія» на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір оренди землі від 17 січня 2008 року, укладений між нею та приватним підприємством «Агроекологія» (далі - ПП «Агроекологія») в особі директора Лубенця В.П., зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської РФ ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 01 липня 2008 року за № 55.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що у 2002 році між нею та відповідачем укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,59 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

У 2008 році вона довідалася, що договір оренди був продовжений без її відома, так як жодних документів вона не підписувала, проте вважала, що договір продовжено на той самий строк, тобто на 6 років, і на тих самих умовах, тому проти нього не заперечувала.

Позивачка вказувала, що у 2016 році відповідач запропонував їй підписати додаткову угоду до договору оренди землі, укладеного у 2008 році, проте враховуючи, що у 2008 році вона не підписувала договір оренди, вона попросила надати їй екземпляр цього договору.

Ознайомившись із спірним договором та не погоджуючись з його умовами, а також посилаючись на те, що він укладений без її згоди та з підробленням її підпису, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 17 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПП «Агроекологія» в особі директора Лубенця В.П., який зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської РФ ДП «Центру ДЗК при Держкомземі України» 01 липня 2008 року за № 55.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Агроекологія» відхилено, рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПП «Агроекологія», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що договір оренди землі, укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою, тобто, спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_3, у зв'язку із чим дійшли висновку про наявність підстав для визнання його недійсним відповідно до ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору про оренду землі від 17 січня 2008 року він укладений між ОСОБА_3 та ПП «Агроекологія» в особі директора Лубенця В.П., предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 4,59 га, яка знаходиться на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Вказаний договір зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської РФ ДП «Центру ДЗК при Держкомземі України» 01 липня 2008 року за №55.

Відповідно до п. 8 договору про оренду землі від 17 січня 2008 року він укладений на 25 років.

Згідно висновку експерта № 2029 від 29 листопада 2016 року по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 серпня 2016 року за №0000300 щодо обставин справи зазначено, що 02 серпня 2016 року до Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області надійшла письмова заява від ОСОБА_3, жительки с. Дамаска Зіньківського р-ну Полтавської області з приводу того, що невідома особа підробила її підпис у договорі оренди земельної ділянки від 17 січня 2008 року, укладеного із ПП «Агроекологія». У висновку вказано, що підпис у графі «орендодавець», що на зворотній стороні 2 аркуша договору оренди землі від 17 січня 2008 року на ім'я орендодавця ОСОБА_3 виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що у 2008 році вона довідалася, що договір оренди був продовжений без її відома, так як жодних документів вона не підписувала, проте вважала, що договір продовжено на той самий строк, тобто на 6 років, і на тих самих умовах, а тому проти нього не заперечувала та отримувала орендну плату.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач просив відмовити у задоволенні позову, зокрема й з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (а. с. 29).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 та від 16 вересня 2015 року у праві № 6-68цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки посиланням позивачки про її обізнаність щодо існування оспорюваного договору ще у 2008 році, а також тому, що вона не заперечувала проти нього протягом майже 10 років та отримувала орендну плату за оспорюваним договором, у зв'язку із чим дійшли передчасного висновку про те, що позивач довідалася про порушення свого права з дати отримання нею копії висновку експерта № 2029 від 29 листопада 2016 року по кримінальному провадженню.

Ураховуючи вищезазначене, судам необхідно надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мала позивачка об'єктивну можливість дізнатися про порушення свого права до отримання копії висновку експерта № 2029 від 29 листопада 2016 року по кримінальному провадженню; чи можливо було при цьому встановити наявність підстав для визнання незаконним оспорюваного договору з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного.

При цьому судами не надано належної оцінки діям позивача щодо подальшого схвалення договору оренди, а саме діям, які свідчать про усвідомлення та підтвердження нею згоди з умовами укладеного договору оренди землі, доказом чого є укладення додаткових угод від 15 липня 2016 року, підписання яких не заперечувалося позивачкою, а також її письмовою згодою від 15 липня 2016 року на проведення орендарем поліпшень належної їй земельної ділянки, отримання позивачкою протягом тривалого часу з 2008 по 2016 роки орендної плати за землю тощо.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій поклали в основу рішень висновок експерта № 2029 від 29 листопада 2016 року по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 серпня 2016 року за №0000300, не врахувавши при цьому, що вказаний висновок належним чином не завірений та оригінал якого (або належним чином завірена копія) судами з кримінального провадження не витребовувався.

За таких обставин, оскільки фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК Українипідлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої судам належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону в межах заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Агроекологія» задовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 06 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

О.В. Попович