Номер провадження: 22-ц/785/7441/17
Номер справи місцевого суду: 522/2085/15-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої - Гірняк Л.А.

суддів: Кононенко Н.А., Цюри Т.В.

при секретарі: Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про збільшення частки у спільній власності та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що вона та відповідач ОСОБА_4 з листопада 1996 року спільно проживали в м. Норільськ (Росія) однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася дитина ОСОБА_5 щодо якої відповідач визнав батьківство та є біологічним батьком, що підтверджується відповідними свідоцтвами. У червні 2005 року вона з відповідачем та дітьми всі разом переїхали проживати до м.Одеси та почали винаймати житло.

31 січня 2008 року вона з відповідачем спільно в рівних частках придбали квартиру АДРЕСА_1, де зареєстрована вся їх сім'я. Станом на сьогодні, всю квартиру займає відповідач та чинить їй перешкоди у користуванні її власністю.

Позивачка просить зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити її у спірну квартиру (т.2.а.с.126).

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про збільшення частки у спільній власності та визнання права власності (т.1.а.с.65-68).

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 ніякої участі в утриманні квартири АДРЕСА_1 не приймала, не проводила ані капітальний ремонт, ані поточний. Ним за власний рахунок проводились ремонтні роботи, купувались та встановлювались вбудовані меблі, освітлення, сантехніка та інше.

Враховуючи те, що кошти за виконані ремонтні роботи та придбані прилади ОСОБА_3 не компенсувались, а проведені ним поліпшення є невід'ємними складовими квартири, що призвели до збільшення її вартості від початкової ціни за договором про дольову участь у будівництві житла, просить суд збільшити його частку у праві спільної часткової власності на житлову квартиру АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на 91/100 частину спірної квартири.

Ухвалою суду від 08 вересня 2015 року об"єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, вселення, із зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про збільшення частки у спільній власності та визнання права власності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_3 - задоволено. Зобов"язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, яка в цілому складається з приміщень, загальною площею 284,3 кв.м., житловою площею 122,5 кв.м. Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про збільшення частки у спільній власності та визнання права власності - відмовлено у повному обсязі.

ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що вона є законним наймачем спірної квартири, а оскаржуване рішення суду порушує право членів її родини на житло та недоторканість житла.

Дана справа на розгляді перебуває ще з липня місяця 2017 року. За цей час, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які повідомлялися належним чином, жодного разу в судові засідання, які призначалися на 06.07.2017 року, 17.08.2017 року, 31.08.2017 року, 21.09.2017 року, 07.11.2017 року, 09.11.2017 року, 07.12.2017 року, не з'явилися.

Згідно довідок Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України станом на 06.07.2017 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 - АДРЕСА_1.

Проте, судова кореспонденція, яка надсилалася за вищевказаними адресами, в тому числі і за адресою орендованого ОСОБА_2 житла (АДРЕСА_1) поверталася на адресу суду «за закінченням терміну зберігання».

21.09.2017 року та 19.10.2017 року апеляційним судом Одеської області спрямовано листа до ОСББ «Каркашадзе 7» та зобов»язано останнього вручити судову повістку ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Згідно довідки голови ОСББ «Каркашадзе 7», ОСОБА_4 не проживає за адресою АДРЕСА_1, так як здав квартиру в оренду ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Наразі ОСББ не відомо де мешкає ОСОБА_4 Вручити судову повістку ОСОБА_2 не вдалося, оскільки остання була відсутня вдома.

15.11.2017 року апеляційним судом Одеської області повторно спрямовано листа до ОСББ «Каркашадзе 7» щодо вручення судових повісток ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Проте, даний лист повернувся на адресу суду «за закінченням терміну зберігання».

Апеляційним судом Одеської області 25.11.2017 року вручено представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_7 судову повістку на 07.12.2017 року на 17.00 годину.

06.12.2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою, що його повноваження у цій справі за рішенням ОСОБА_4 припинені ще під час розгляду справи в суді першої інстанції, представництво інтересів доручено іншій особі.

Проте, згідно довіреності (а.с.55, том 1) ОСОБА_7 уповноважений представляти інтереси ОСОБА_4 до 15.06.2018 року, а відомостей про відкликання довіреності чи її скасування матеріали справи не містять.

Згідно ст.44 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначається статтями 248-250 Цивільного кодексу України. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви або усної заяви, зробленої у судовому засіданні.

Згідно ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;

У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Згідно ч.1,2 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Згідно ст.250 ЦК України представник має право відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Оскільки довіреність є одностороннім правочином, вона може бути припинена як шляхом скасування її довірителем, так і шляхом відмови представника. Представник має право на відмову від вчинення своїх повноважень повністю або частково.

Право представника на відмову не може бути обмежене, в тому числі у формі позбавлення його цього права за договором доручення як головною підставою для виникнення представницьких відносин (ч. 2 ст. 1008 ЦК). Виняток з цього правила встановлений ч. 3 ст. 250 ЦК.

Форма відмови представника спеціально не встановлена, а відтак при здійсненні відмови слід керуватися ч. 3 ст. 214 ЦК про те, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Якщо довіреність була посвідчена нотаріально, відмова може бути оформлена у вигляді заяви до нотаріальної контори (пункти 275, 276 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Таким чином, враховуючи положення ч.1 ст.44 ЦПК України, ОСОБА_4 вважається таким, що належним чином сповіщений про судове засідання на 07.12.2017 року на 17.00 годину.

28.11.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із клопотанням про проведення судового засідання, призначеного на 07.12.2017 року на 17.00 годину у режимі відеоконференції та просила визначити Київський апеляційний господарський суд відповідальним за проведення відеоконференції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.12.2017 року визначено Київський апеляційний господарський суд до якого мала прибути ОСОБА_2 для участі у судовому засіданні 07.12.2017 року о 17.00 годині в режимі відеоконференції.

Проте, 07.12.2017 року о 17.00 годині ОСОБА_2 до Київського апеляційного господарського суду не з»явилася.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зловживають своїми процесуальними правами та усіма своїми діями намагаються затягнути розгляд справи.

До судового засідання 07.12.2017 року з"явилася ОСОБА_8 у якості адвоката ОСОБА_4, надавши суду ордер та копію з електронної пошти договору про надання правової допомоги ОСОБА_4

Оскільки, оригіналу договору про надання правової допомоги у адвоката не було, а з копії не вбачається, що його підписував ОСОБА_4 (уповноважував ОСОБА_8 представляти його інтереси), у допуску до участі у справі адвокату ОСОБА_8 відмовлено.

До участі у справі 07.12.2017 року з"явився представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9

Враховуючи, що апеляційним судом Одеської області вживалися всі дії для належного сповіщення сторін, а також враховуючи розумні сроки розгляду апеляційної скарги на рішення суду та належне сповіщення сторін про час та місце розгляду справи, колегія суддів, в порядку ст.305 ч.2 ЦПК України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_4 та ОСОБА_2

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Від фактичних шлюбних відносин, ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася дочка ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (Т.1.а.с.9), а також свідоцтвом про встановлення батьківства серії НОМЕР_2 (Т.1.а.с.8).

Як вбачається з договору № 258/3 від 11.08.2003 року про пайову участь в будівництві житла, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було повністю внесено пай за квартиру, згідно акту № 48 від 27.12.2007 року приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було прийнято у власність п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Технічний паспорт на вказану квартиру був виготовлений 21.06.2007 року КП «ОМБТІ та РОН» на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3, виданого Виконавчим комітетом ОМР 31.01.2008 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках за кожним на праві спільної часткової власності.

На теперішній час ОСОБА_3 разом з дитиною в спірній квартирі не проживають, на час вирішення справи проживають за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується копією довідки ОСББ «Середньофонтанський 19-Б» від 15.07.2015 року, оскільки, ОСОБА_4 перешкоджає у доступі до квартири.

13.04.2016 року ОСОБА_3 зверталась з заявою щодо встановлення осіб, мешкаючих у спірній квартирі в зв"язку з неможливістю вселення. Вказана заява зареєстрована в ЖЕО за №6115, про що свідчить також протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.04.2016 року та її пояснення.

Згідно довідки Шевченківського ВП Приморського ВП ГУНП в Одеській області за заявою ОСОБА_3 щодо встановлення осіб, мешкаючих у квартирі АДРЕСА_1 було здійснено перевірку та встановлено, що у квартирі за вказаною адресою мешкає довірена особа співвласника - ОСОБА_6, який „доглядає" за квартирою з метою збереження коштовних речей власників квартири на час відсутності ОСОБА_4, який сам перебуває за межами України. Факт проживання інших осіб у квартирі, яка в тому числі належить і ОСОБА_3, підтверджується копіями документів, що були оформлені за розглядом заяви ОСОБА_3 від 13.04.2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зобов"язав ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою, яка є її законним співвласником.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_4 не доведено, що за рахунок саме його зусиль (коштів) збільшилася вартість житла, а надані ним документи (т.1.а.с.20-165, т.2.а.с.61-101) не підтверджують, що саме за його рахунок суттєво збільшилася вартість квартири.

Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Згідно ст. 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частин 1 та 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Доводи апеляційної скарги, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року порушуються права ОСОБА_2, як наймача, якого не було залучено до участі у справі, не приймаються до уваги, оскільки спірні правовідносини виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу користування житла, яке належить кожному з них в рівних частинах на праві спільної часткової власності і не грунтуються на відносинах оренди житла, тому не залучення до участі у справі ОСОБА_2 зміст виниклих відносин не змінює і не може бути підставою для скасування правильного рішення суду.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки Конвенція ґрунтується на підвалинах справедливості, і гарантує кожному, хто перебуває під їх юрисдикцією, права і свободи, визначені нею, то правові підстави для надання переваги одній особі у захисті порівняно із іншою відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2015 року ОСОБА_4 з ОСОБА_2 уклали договір оренди квартири АДРЕСА_1 строком на 1 рік та 6 місяців, до 01 лютого 2017 року.

Дійсно, на підставі даного договору ОСОБА_2 має право на користування житлом та на захист прав, які виникають із таких правовідносин, однак право на житло має і позивач, право якої обмежене волею ОСОБА_4, який будучи власником лише ? частини квартири, за відсутності згоди ОСОБА_3, яка є співвласником іншої частини розпорядився квартирою в цілому.

Встановлено, що у цивільних правовідносинах ОСОБА_4 діяв недобросовісно, приховавши факт наявності іншого власника, і така поведінка порушила права наймачів. Однак, ОСОБА_2 не позбавлена можливості захисти своє право як шляхом пред'явлення вимог про визначення долі договору оренди, так і в спосіб відшкодування збитків, отримавши справедливу сатисфакцію.

Доводи апеляційної скарги про порушення права на повагу до приватного та сімейного життя не можуть носити формальний характер, повинні бути належним чином обґрунтовані, проте обставини справи не дають підстав вважати таке порушеним.

Договір оренди житла був укладений строком до 01 лютого 2017 року, протягом існування орендних відносин ОСОБА_3 в квартиру не вселялася. Тим більше, ОСОБА_3 не укладала з ОСОБА_2 договору оренди щодо своєї долі квартири.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий Л.А. Гірняк

Судді: Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра