УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив поновити його з 28 серпня 2015 року на посаді професора кафедри легкої та харчової промисловості Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля (далі - університет), стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2016 року у сумі 76 000 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що він з 2004 року працював на посаді професора у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля у м. Луганську, а згідно з укладеним між сторонами контрактом від 01 липня 2013 року - був прийнятий на посаду професора кафедри легкої та харчової промисловості до 30 червня 2018 року.

Позивач вказував, що перебуваючи у відпустці у 2014 році він знаходився на лікарняному з приводу операції, у зв'язку із чим після виходу з лікарняного його відпустка продовжувалася до листопада 2014 року. На той час у м. Луганську розпочався збройний конфлікт та згідно з переліком населених пунктів, на території яких органами державної влади тимчасового не здійснюють повноваження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р, м. Луганськ віднесено до таких населених пунктів, що стало підставою для тимчасового припинення роботи університету.

Також позивач вказував, що у грудні 2015 року при його зверненні до Управління пенсійного фонду України в м. Білій Церкві Київської області, куди була переведена його пенсія як особи, переміщеної із зони АТО, він дізнався, що університет розпочав працювати і з його пенсії відраховуються внески до пенсійного фонду, як працюючого пенсіонера.

В цей же час він дізнався про наказ Міністерства освіти і науки України від 06 жовтня 2014 року № 1132 «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля», який був переведений до м. Сєвєродонецька Луганської області, змінив юридичну адресу, у зв'язку із чим ним 28 грудня 2015 року була направлена заява на ім'я відповідача з питання причин неповідомлення його про переведення університету та про початок роботи університету, відповіді на яку він не отримав.

ОСОБА_4 зазначав, що його адвокат 02 березня 2016 року отримав виписку з наказу № 214-к від 28 серпня 2015 року про його звільнення з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України, який він особисто отримав лише 05 березня 2016 року.

Посилаючись на незаконність вказаного наказу, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували, що відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 06 жовтня 2014 року № 1132 «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля» до завершення збройного конфлікту на території м. Луганськ, університет проводить свою освітню діяльність на базі Технологічного інституту Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля та розміщується у м. Сєвєродонецьку, а також виходячи з того, що відповідно до актів про відсутність на роботі від 31 грудня 2014 року і 27 серпня 2015 року позивач не виконував посадові обов'язки та з 01 вересня 2014 року по 27 серпня 2015 року не приступив до роботи в університеті, який знаходився в м. Сєвєродонецьку (а. с. 53 - 54), проте з листопада 2014 року перебував на підконтрольній Україні території, переоформив пенсію в м. Білій Церкві, тобто мав можливість з'ясувати місце знаходження університету, після переведення його до м. Сєвєродонецька, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача було проведено з додержанням вимог ст. 36 КЗпП України, а доказів на спростування цих обставин позивачем не надано.

При цьому апеляційним судом враховано, що позивач був звільнений 31 серпня 2015 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з підстав відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою, а відповідно до акту, складеного 29 грудня 2015 року, підтверджується факт особистого звернення позивача до відділу кадрів університету в м. Сєвєродонецьку та відмова від отримання витягу з наказу № 214-к від 28 серпня 2015 року про звільнення його з роботи (а. с. 108).

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В. Попович