Номер провадження: 22-ц/785/7327/17
Номер справи місцевого суду: 522/50/16-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визнання договору дійсним, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3,

встановила:

ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про визнання договору дійсним, та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений та зареєстрований 03 вересня 2001 року в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» за № 2001-043 у Другій Київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь», за яким ОСОБА_4 купив у ОСОБА_5 продала квартиру АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що 03 вересня 2001 року між ним та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, був укладений вищевказаний договір, та зареєстрований в другій Київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь» в журналі реєстрації угод по об'єктам нерухомості, реєстраційний номер № НОМЕР_1 від 03 вересня 2001 року. Договір не був нотаріально посвідчений. Також вказував, що умови договору сторонами були виконані повністю, тобто ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 прийняла грошову суму у розмірі 6 876 грн. за продаж вищевказаної квартири. Позивач зазначив, що не має змоги розпорядитись вищевказаною квартирою, у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 03 вересня 2001 року.

Посилаючись на протиріччя правових норм, діючих на час укладення правочинів в 2001 році, та у відмові компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочин дійсним, законним і виконаним, ОСОБА_4 звернувся з даною позовною заявою до суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про визнання договору дійсним, задоволені.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований 03 вересня 2001 року в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» за № 2001-43 у Другій Київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь».

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у зв'язку з чим та на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

При цьому колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи, виходячи з того, що причини його неявки до суду визнані судом апеляційної інстанції неповажними.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 03 вересня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, та зареєстрований в Другій Київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь» в журналі реєстрації угод по об'єктам нерухомості, реєстраційний номер № 2001-43 КФ.

Оскільки вказаний договір не був нотаріально посвідчений, умови договору сторонами були виконані повністю, тобто ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 прийняла грошову суму у розмірі 6 876 грн. за продаж вищевказаної квартири, то суд дійшов правильного висновку про те, що договір був укладеним. Враховуючи, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а вказаний договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про визнання цього договору дійсним.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, ті обставини, що 03 вересня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, та який зареєстрований в Другій Київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь», визнані сторонами та підтверджуються матеріалами справи, а тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи підлягав даний спір нотаріальному посвідченню та чи є підстави для визнання цього договору дійсним.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 на даний час не має змоги розпорядитись вищевказаною квартирою, у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 03 вересня 2001 року.

Нотаріальне посвідчення квартири також є неможливим, оскільки продавець квартири ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відповідним актовим записом про смерть № 3672 від 06 липня 2009 року (а.с.40). У зв'язку з цим, належним відповідачем по справі є Одеська міська рада на підставі п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Так, як було вказано вище, вказаний договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, а був укладений в Другій Київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь», відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації угод по об'єктам нерухомості», реєстраційний номер № НОМЕР_1 від 03 вересня 2001 року.

Судом обґрунтовано встановлено, що умови договору були виконані повністю сторонами договору, тобто ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 прийняла грошову суму у розмірі 6 876 грн. за продаж вищевказаної квартири. В свою чергу ОСОБА_4 прийняв куплену квартиру у власність.

Так, при вирішенні спору, суд правильно виходив із того, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, діяв Цивільний Кодекс Української РСР, 1963 року (далі - ЦК УРСР).

На час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу у вересні 2001 року позивачу не було відомо, що правочин у відповідності до ст. 47 ЦК УРСР підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.

Тобто, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання цього договору на товарній біржі.

Однак, на теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки останнє придбано за договором, без нотаріального посвідчення, що порушує його права.

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно до ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

При вчиненні вказаного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін відхилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

У відповідності до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що посилання заявника апеляційної скарги на ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, у тому числі на ст. 220 ЦК України, є безпідставним і необгрунтованим, так як спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР, в редакції 1963 року.

Таким чином, судом встановлено, що сторони договору купівлі-продажу у повному обсязі виконали умови договору, однак на даний час через смерть ОСОБА_5 позбавлені можливості оформити договір нотаріально, а тому суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку про обгрунтованість позовних вимог і необхідності їх задоволення.

З огляду на вищевикладене, доводи заявника апеляційної скарги про те, що спірний договір купівлі-продажу квартири є неукладеним, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки він був укладений і виконаний сторонами.

Крім того, вказаний договір був зареєстрований 03 вересня 2001 року в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» за № 2001-43 у Другій Київській філії Одеської універсальної біржі «Витязь».

Більше того, право власності ОСОБА_4 було зареєстровано у встановленому законом порядку на той час в КП «ОМБТІ та РОН» 11 жовтня 2001 року, № книга 117 доп. стор. 67, реєстр № 991 (а.с.6-звор.).

Зазначені обставини також підтверджуються листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 26.04.2017 року № 484004.72.17 (а.с.115).

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на Постанову Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-49ц13, то вони також є необгрунтованими, оскільки у вказаній Постанові йдеться про правовідносини, які виникли між сторонами 03 липня 2012 року тобто під час дії ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року.

З цих підстав, враховуючи, що у вказаний період часу договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально і не був зареєстрований у встановленому законом порядку, суд не вправі визнавати дійсним договір купівлі-продажу на підставі ст. 220 ЦК України.

Крім викладеного, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що третя особа по даній справі і заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 зверталась до суду про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири від 03 вересня 2001 року, згідно якого ОСОБА_5 на Одеській універсальній біржі «Вітязь» продала, а позивач по даній ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.57-58).

У зв'язку із розглядом вищевказаної справи, провадження по даній справі зупинялось, про що свідчить ухвала суду від 15.11.2016 року (а.с.90-91).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року вищевказаний позов ОСОБА_3 був залишений без розгляду (а.с.109).

У зв'язку з цим, провадження у даній справі ухвалою суду від 23 червня 2017 року було відновлено (а.с.111).

Таким чином, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, про визнання договору дійсним, є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра