Справа № 462/7576/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення майна, визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовом до суду, в якому просить зобов'язати ОСОБА_2, повернути ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1., визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивує тим, що 16.08.2004р., вона набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1, придбавши її у ОСОБА_5, шляхом укладання договору купівлі-продажу від 16.08.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М.. В подальшому, спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 20.01.2005р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. Зазначає, що 08.06.2011р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.10.2009р., яким договір купівлі-продажу від 20.01.2005р. укладений між нею та ОСОБА_2 - визнано недійсним. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, відтак вважає, враховуючи що договір відповідно до якого відповідач придбав у позивача спірну квартиру визнано недійсним, необхідно повернути передане за недійсним правочином майно, оскільки таке вибуло з її володіння незаконно.

У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні викладеному, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснивши, що позивач неодноразово намагалась зв'язатись з відповідачем ОСОБА_2 для мирного врегулювання спору, однак відповідач категорично заперечував наявність у позивача будь-яких прав на спірну квартиру, відмовлявся її передати, а згодом почав систематично ухилятися від спроб зустрітися або зв'язатися з ним.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов визнали, пояснивши, що вони втратили будь-який майновий інтерес до квартири за адресою: АДРЕСА_1, не заперечують проти визнання позову.

Представник третьої особи Львівської міської ради при вирішені спору поклалася на розсуд суду, пояснивши, що даний спір ніяким чином не зачіпає інтереси територіальної громади міста.

Суд ухвалив розглядати справу без участі відповідача ОСОБА_2, який у судове засідання не з'явився, хоча належним чином були повідомлений про час і місце судового засідання, заперечень проти позову не надав, проте матеріалів справи достатньо для прийняття рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника третьої особи, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав:

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За принциповими положеннями ст.ст. 10,11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Заявленою позивачем позовною вимогою є повернення майна, визнання права власності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач набула у власність спірну квартиру, придбавши її у відповідача ОСОБА_5, шляхом укладання договору купівлі-продажу від 16.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстровано в реєстрі № 5247 /а.с.6,7/.

В подальшому, спірна квартира була відчужена відповідачу ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 20.01.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстровано в реєстрі № 342 /а.с.8/.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2011р., залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.10.2009р., відповідно до якого договір купівлі-продажу від 20.01.2005р. укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 - визнано недійсним.

Відповідно по п.5 постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Постановою Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 10 роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

За таких обставин суд вбачає наявність правових підстав для зобов'язання відповідача, повернути позивачу спірну квартиру.

Відповідно до ст. 392 ЦК, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об'єктів нерухомого майна від 30.01.2015 року право власності за відповідачами на спірну квартиру не зареєстровано, а відомості про право власності відсутні /а.с.38/.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на таке майно. ЦК України, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, водночас не визначає конкретних доказів, якими останній має підтверджувати своє суб'єктивне право. Такими доказами відповідно до норм процесуального законодавства є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

Враховуючи, що позивач належними і допустимими доказами довів наявність своїх суб'єктивних прав на предмет спору і такі відповідачем ОСОБА_2 не визнаються, а визнання позов іншими відповідачами не порушує інтереси третіх осіб, суд приходить до висновку, що вимога про визнання права власності є підставною та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11,60-62,130,174,209,212,214-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2, повернути ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.