Дата документу 23.10.2017
Справа № 320/924/16-ц
Провадження № 2/320/653/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 жовтня 2017 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Бахаєва І.М.,
при секретарі Фурсовій Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3, та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики від 10.02.2015 року недійсним,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в розмірі 250 000 гривень за договором позики від 10.02.2015 року.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 10.02.2015 року був укладений договір позики, за яким він передав в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 250 000 гривень, які відповідач зобовязувався повернути йому до 01.02.2016 року, на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем надана розписка, що посвідчує передання йому позивачем грошових коштів та зобовязання повернути їх до 01.02.2016 року.
Відповідач своїх вимог не виконав, тому 16.02.2016 року він, позивач, звернувся до суду з позовною заявою про стягнення цих коштів.
До початку розгляду справи по суду позивач та відповідач домовились про укладання мирової угоди та звернулись 19.04.2016 року, до суду з відповідною заявою.
За умовами мирової угоди відповідач ОСОБА_2 визнав борг в сумі 250 000 гривень на користь ОСОБА_1 та в рахунок погашення цього боргу зобовязався передати йому у власність нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.
Спільною заявою вони просили затвердити цю мирову угоду.
Залучена до участі у справі у якості третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 у своїй позовній заяві просила визнати договір позики грошових коштів в сумі 250 000 гривень від 10.02.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним як фіктивний, оскільки він укладений без наміру створення правових наслідків договору позики а з метою подальшої передачи ОСОБА_1 нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, які належать їй, ОСОБА_3 на праві власності.
У судові засідання, призначені на 11 травня, 30 червня, 08 серпня, 23 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та їх представники, будучи належним чином повідомлені про час та місто розгляду справи, не зявились без поважних причин, від представника третьої особи надійшло клопотання про заочний розгляд справи.
У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що заява про затвердження мирової угоди від 19 квітня 2016 року не підлягає задоволенню, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу підлягає залишенню без розгляду, а позов третьої особи ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
19 квітня 2016 року Мелітопольським міськрайонним судом було винесено ухвалу про задоволення заяви позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди, за умовами якої ОСОБА_2 визнав свою заборгованість перед ОСОБА_1 та в рахунок погашення цієї заборгованості, яка складає 250 000 гривень, передає у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, а позивач ОСОБА_1 відмовляється від позову про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 250 000 гривень.
Ця ухвала, після розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3, 02 листопада 2016 року була скасована ухвалою апеляційного суду Запорізької області, як така, яка не відповідає вимогам ч.1 ст.175 ЦПК України, а справа повернута для продовження розгляду до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті..
Апеляційним судом було встановлено, що на час постановлення ухвали від 19.04.2016 року про затвердження мирової угоди, квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2, які передавались ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу, належали на праві власності ОСОБА_3
Апеляційний суд у своїй ухвалі від 02.11.2016 року зазначив також, що предметом позову ОСОБА_1 було стягнення з ОСОБА_2 грошового боргу, а мировою угодою, яка 19.04.2016 року затверджена ухвалою суду першої інстанції визнано право власності на нерухоме майно, що виходить за межі позовних вимог та призвело до зміни предмету позову, що неприпустимо.
При продовженні розгляду цивільної справи, відкритої за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, позивач ОСОБА_1 та його представник у судові засідання, призначені судом на 11 травня, 30 червня, 08 серпня, 23 жовтня 2017 року не зявився без поважних причин.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Позивач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, 23.10.2017 року надіслав заяву про відкладення розгляду справи, але не зазначив у своїй заяві поважність причин, по яким він не може зявитись у судове засідання, тому суд вважає за необхідне залишити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 без розгляду.
Представник третьої особи в судове засідання не зявився, але звернувся до суду з письмовою заявою про ухвалення заочного рішення про задоволення його позовних вимог.
Позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав:
Третьою особою, подано зустрічний позов про визнання фіктивним договір позики від 10.02.2015 року, укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_2 про отримання в борг грошей в сумі 250 000 гривень. Фіктивність цього договору, на думку третьої особи, полягає в тому, що зазначений договір позики укладений між його сторонами без наміру створення правових наслідків за позикою, а з метою подальшої передачи обєктів нерухомості від ОСОБА_2, який не був власником цих обєктів, у власність ОСОБА_1. Ці обставини на переконання третьої особи є підставою для застосування до цієї угоди наслідків, передбачених ч.2 ст.234 ЦК України, тобто, визнання судом цього договору недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.34 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, мають усі процесуальні права і обовязки позивача.
Відповідно до ч.2 ст.123 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин та коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Ухвалою від 21.02.2017 року ОСОБА_3 залучена до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в розмірі 250 000 гривень за договором позики від 10.02.2015 року, у якості доказу наявності такого договору позивач ОСОБА_1 надав суду копію розписки ОСОБА_2 про отримання ним від ОСОБА_1 250 000 гривень. Ця копія розписки має дату її складання 10 лютого 2015 року.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідно до ст.ст.1046 та 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту реальної передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна, або вчинення певної дії.
Верховний Суд України в своїй постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 зазначив, що «...за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми… Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання , має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів».
В іншій постанові від 18.09.2013 року по справі №6-2517св10 Верховний Суд України зазначив, що зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей.
Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Тобто, виходячи з вимог ст.1046, 1047, 1049 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах №6-1967цс15 та 6-2715св10, суд вважає, що укладання договору позики між фізичними особами підтверджується договором позики, а наявність самого цього договору - розпискою, у якій має бути зазначені боргове зобовязання, умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання позичальником від кредитора коштів.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання фіктивним договору позики від 10.02.2015 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 надала копію розписки від 10.02.2015 року. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики від 10.02.2015 року ОСОБА_1 послався на копію цієї ж розписки, яку долучив до свого позову (а.с.3, 8).
Аналізуючи копію розписки суд вважає, що це й письмовий доказ не підтверджує факт отримання позичальником ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1, оскільки у розписці є дата її складання 10 лютого 2015 року, але відсутня дата отримання позичальником цих коштів.
Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частиною другою статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
Допустимим, з точки зору ч.2 ст.59 ЦПК України, доказом підтвердження укладання договору позики та його умов може бути лише розписка позичальника, як це зазначено у ч.2 ст.1047 ЦК України, а не її копія
Такими чином сторонами суду не надано жодного належного та допустимого письмового доказу укладання договору позики, а тому суд вважає відсутнім існування самого боргового зобовязання, а тому відсутні підстави вважати про наявність фактичних правовідносин, які випливають з договору позики.
На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3, та ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики від 10.02.2015 року недійсним такими, що не підлягають задоволенню, а у задоволені клопотання про визнання мирової угоди необхідно відмовити.
Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, ст.ст.625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України ,-
В задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 відмовити.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики від 10.02.2015 року недійсним відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: І.М.Бахаєв