АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/345/17 Суддя доповідач - Кіпенко І.С.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Кіпенка І.С.,

суддів - Кокоші В.В., Шаповал Н.М.,

за участі секретаря - Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Говерла» до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Металіст» про стягнення компенсації за дострокове розірвання трудового контракту,

в с т а н о в и л а :

30 вересня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Говерла» (далі ТОВ «ФК«Говерла») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 Публічного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Металіст» (далі ПАТ «ФК«Металіст») про стягнення компенсації за дострокове розірвання трудового контракту.

В обґрунтування позову вказали, що 08 квітня 2011 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ТОВ «ФК«Говерла» на посаду головного тренера, що було оформлено наказом про прийняття на роботу №10-К від 08.04.2011р. ОСОБА_2 прийняв на себе обов'язок щодо дотримання регламентних документів Федерації футболу України на час знаходження у трудових відносинах з ТОВ «ФК«Говерла».

Відповідно до наказу (розпорядження) №52-К від 12.06.2013р. ОСОБА_2 було звільнено з посади головного тренера ТОВ «ФК«Говерла», починаючи з 12 червня 2013 року, за його заявою від 30.05.2013р. за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Посилаючись на те, що у випадку безпідставного розірвання трудового контракту ОСОБА_2 та футбольний клуб, до якого він перейшов, мають солідарний обов'язок сплатити суму компенсації в розмірі заробітної плати ОСОБА_2, яка належить до сплати останньому до моменту закінчення строку дії розірваного трудового контракту просили стягнути з відповідачів в солідарному порядку на їх користь компенсацію за дострокове розірвання контракту в розмірі 3 995 968,00 грн., відшкодувати судові витрати.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ТОВ «ФК«Говерла» підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували. Вказували, що розірвання трудового контакту відбулось за взаємною згодою сторін, отже, відсутній факт розірвання трудового контракту в односторонньому порядку. Також зазначали, що на трудові правовідносини сторін не можуть поширюватись регламентні норми Федерації футболу України, та що з боку позивача був пропущений строк позовної давності. Крім того вказували, що заяву про звільнення з посади головного тренера ОСОБА_2 не писав, дата і підпис на заяві не справжні та йому не належать.

Представник відповідача ПАТ «ФК«Металіст» проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на ту обставину, що, після розірвання трудових відносин з ТОВ «ФК«Говерла» ОСОБА_2 працював на посаді головного тренера ТОВ «ФК«Карпати» і тільки після цього оформив трудові відносини з ПАТ «ФК«Металіст».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року позовні вимоги ТОВ«ФК «Говерла» задоволені частково.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК«Говерла» компенсацію за дострокове розірвання контракту в розмірі 3995968,00 грн. та судовий збір в розмірі 59939,52 грн., а всього - 4055907 (чотири мільйони п'ятдесят п'ять тисяч дев'ятсот сім) грн. 52 коп.

Позовні вимоги ТОВ «ФК«Говерла» до ПАТ «ФК«Металіст» залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника оскаржив його у апеляційному порядку.

Посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити ТОВ «ФК«Говерла» в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інші особи, що приймали участь у розгляді справи рішення суду не оскаржили.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції судова колегія вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановить, що суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Судова колегія погоджується з висновками суду, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин справи, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, зокрема, правових підстав звільнення відповідача, - безпідставні.

Судовим розглядом встановлено, що 08 квітня 2011 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ТОВ «ФК«Говерла» на посаду головного тренера, що було оформлено наказом про прийняття на роботу №10-К від 08.04.2011 року.

01 червня 2012 року між ТОВ «ФК«Говерла» та ОСОБА_2 укладений трудовий контракт на період з 01 червня 2012 року по 30 травня 2014 року.

01.06.2012 року між ТОВ «ФК«Говерла» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до контракту від 01.06.2012 року, за умовами якої ТОВ «ФК«Говерла» прийняло на себе зобов'язання сплачувати щомісячну заробітну плату в розмірі 16 000,00 дол. США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день виплати заробітної плати за поточний місяць.

Регулювання трудової діяльності та трудових відносин в сфері фізичної культури і спорту здійснюється в тому числі регламентними документами Федерації футболу України, оскільки остання відповідно до п.1, п.4 ст.1 власного Статуту, зареєстрованого Міністерством Юстиції України 30.09.1996р. зі змінами, є громадською організацією фізкультурно-спортивної спрямованості зі статусом національної федерації, що надає ФФУ статусу суб'єкту у сфері фізичної культури і спорту виходячи з положень ст.20 Закону України «Про фізичну культуру і спорт».

Відповідно п.1 ст.5 Регламенту Федерації футболу України зі статусу і трансферів футболістів в редакції 2012 року статус тренерів у частині контрактних взаємовідносин з клубом прирівнюється до статусу футболістів-професіоналів.

Згідно п.2.2. Колективного договору між керівництвом та трудовим колективом Товариства з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Говерла» на 2013-2015 роки, схваленого загальними зборами трудового колективу ТОВ «ФК «Говерла» (протокол №1 від 25.01.2013р.) кожний працівник трудового колективу прийняв на себе обов'язок дотримуватись регламентних документів Федерації футболу України.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 прийняв на себе обов'язок щодо дотримання регламентних документів Федерації футболу України на час знаходження у трудових відносинах з ТОВ «ФК«Говерла»

Умови трудового контракту та додаткової угоди до нього не суперечать положенням ст.21 КзПП України, а відтак з моменту прийняття ОСОБА_2 на роботу на підставі наказу №10-К від 08.04.2011 року між ТОВ «ФК«Говерла» та ОСОБА_2 виникли трудові правовідносини, які мали регулюватись з врахуванням положень трудового контракту від 01.06.2012 року та додаткової угоди №1 до нього.

Відповідно до наказу (розпорядження) №52-К від 12.06.2013 року ОСОБА_2 було звільнено з посади головного тренера ТОВ «ФК«Говерла», починаючи з 12 червня 2013 року, за його заявою від 30.05.2013 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, причини та підстави звільнення залишились незмінними. ОСОБА_2 в день звільнення був ознайомлений з наказом (розпорядженням) №52-К від 12.06.2013 року, про що свідчить його підпис на вказаному документі без жодних застережень.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.02.2015 року у справі №308/376/15-п генерального директора ТОВ «ФК«Говерла» притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП внаслідок прийняття наказу №136-К від 12.11.2014р. через ту обставину, що на час звільнення ОСОБА_2 згоди сторін на таке звільнення досягнуто не було.

В подальшому, відповідно до наказу ТОВ «ФК«Говерла» від 03.03.2015 року за №30/1-К на виконання вимог припису Територіальної державної інспекції з питань охорони праці у Закарпатській області №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року, керуючись постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.02.2015р. по справі №308/376/15-ц було скасовано наказ «Про звільнення ОСОБА_2» №136-К від 12.11.2014 року, залишено без змін наказ (розпорядження) №52-К від 12.06.2013 року про припинення трудового договору (контракту).

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги, що до позовних вимог про стягнення компенсації повинен застосовуватись строк позовної давності в один рік відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України.

Предметом позовних вимог є стягнення компенсації за дострокове розірвання трудового контракту, яка передбачена регламентними нормами ФФУ, що не пов'язують стягнення компенсації із завданням матеріальних втрат футбольному клубу.

Норма п.п.4.1. п.4 ст.10 Регламенту Федерації футболу України зі статусу і трансферів футболістів в редакції 2012 року міститься в розділі 4 «Трудові відносини в професійному футболі». Вищенаведена норма, як і інші норми вказаного розділу, не пов'язують виплату компенсації з відшкодуванням постраждалій стороні матеріальних збитків.

За таких обставин, матеріальна шкода, заподіяна працівником і стягнення компенсації з працівника за дострокове розірвання трудового контракту мають різну правову природу, відтак на заявлений предмет позовних вимог не може поширюватись норма ч.3 ст.233 КзПП України.

В доповненнях до апеляційної скарги апелянт посилається на втрату позивачем статусу афілійованого члена ФФУ, як на підставу відмови в задоволенні позову.

З вказаним твердженням судова колегія не погоджується.

Під час винесення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції керувався нормами Регламенту Федерації футболу України зі статусу і трансферів футболістів в редакції 2012 року, який діяв на момент вчинення дострокового розірвання контракту з боку ОСОБА_2, тобто на 30.05.2013 р.

На момент вчинення порушення Позивач був афілійованим членом Федерації Футболу України, був допущений до участі в Всеукраїнських змаганнях з футболу серед команд клубів ОПФКУ «Прем'єр-Ліга» сезону 2012/2013р.р., що не заперечується сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка.

Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки і не дістали об'єктивного підтвердження.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 322, 324, 325 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - І.С. Кіпенко

Судді - В.В.Кокоша

Н.М. Шаповал