АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Сенько М.Ф.
№22-ц/796/4367/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №759/1857/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Желепи О.В.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» про захист прав споживача, визнання нікчемного договору недійсним, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати нікчемний Кредитний договір № 406-005/06Р, укладений 03 квітня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» - недійсним та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

В мотивування вимог посилався на те, що спірний договір є таким, що порушує публічний порядок, а також містить несправедливі умови, що свідчать про нечесну підприємницьку практику кредитодавця.

Крім того, вказані обставини підтверджені рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.11.2015 року у справі № 6-22874св15.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що Банк включив в Кредитний договір наступні умови, про які в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року, ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2015 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.11.2015 року зазначено, що вони є несправедливими.

Крім того, в 2014-му році відбулась зміна істотних умов Кредитного договору - завдяки зміні курсу гривні по відношенню до курсу долара США, обов'язок позичальника по сплаті своїх кредитних платежів виріс в декілька разів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач у судове засідання не з'явився про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 03 квітня 2006 року між АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Правекс Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 406005/06Р, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті на загальну суму 30 000 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладання яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 договору терміном від 03 квітня 2006 року до 03 квітня 2022 року зі сплатою 12 % річних.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.11.2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Правекс Банк» про захист прав споживачів та визнання окремих положень кредитного договору недійсними відмовлено.

Вказаними рішенням судів було встановлено, що п. п. 9.3 п. 9, п. п. 9.6 п. 9, п. п. 7.1.7 п. 7, п. п. 7.18 п. 7 та п. п. 9.4 п. 9 кредитного договору відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, однак оскільки позивачем пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, згідно із ст. 267 ЦК України дійшли висновків про відмову у задоволенні цих вимог з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Суди вказали на те, що обставини, з якими позивач та його представник поєднували початок перебігу позовної давності, не приймаються, оскільки ознайомлення позивача з аналогічною справою в іншому цивільному провадженні не можуть свідчити про початок перебігу позовної давності, так як про порушення своїх прав у такому випадку позивачу повинно було бути відомо у день укладення договору, з яким він ознайомлювався під час підписання.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що застосування банком у договорі кредиту п. п. 9.3 п. 9, п. п. 9.6 п. 9, п. п. 7.1.7 п. 7, п. п. 7.18 п. 7 та п. п. 9.4 п. 9 є нечесною підприємницькою практикою. Крім того, договір порушує публічний порядок, що передбачений ст. 228 ЦК України.

В силу ч.1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п.2 ч.1 цієї норми Закону).

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (п.3 ч.2 цієї норми Закону).

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього Закону визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином.

Разом з тим, позивачем не було надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок.

З матеріалів справи убачається, що представник ПАТ КБ «Правекс-Банк» по справі заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений, що є самостійною підставою для цього.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді