Справа № 212/6361/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Козлова Ю.В.,

за участю секретаря: Мариненко І.О.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства « Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») 112 000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що працював на підприємстві відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища понад 18 років, з них :

-підземний бурильник дільниці №12 шахти «Родіна», 1 рік 1 місяць (21.12.1998р.-01.02.2000р.);

-підземний прохідник дільниці №3 шахти «Родіна» (з повним робочим днем під землею) 15 років 1 місяць (01.02.2000р. - 05.03.2015 p.);

-прохідник дільниці №2 шахти «Гвардійська» (з повним робочим днем на підземних роботах) 1 рок 1 місяць (05.03.2015 р.-08.04.2016р.);

-прохідник дільниці №3 шахти «Родіна» (з повним робочим днем на підземних роботах) 1 рок 1 місяць (08.04.2016р.-31.05.2017 р.)

В квітні 2017 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини було встановлені професійні захворювання:

«Радикулопатія попереко-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м'язово-тонічним синдромами, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Вібраційна хвороба 2-ї стадії від дії локальної вібрації з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії верхніх кінцівок, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях».

За висновком МСЕК від 08.08.2017 року серії 12 AAA № 046132 Позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% (з них 20% -радикулопатії та 40% - вібраційна хвороба) та встановлена 3 група інвалідності з 31 липня 2017 року з переоглядом 01 липня 2018 року.

ОСОБА_4 в позовній заяві зазначив, що внаслідок отримання професійного захворювання не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується. Відчуває біль у попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією в нижні кінцівки, більше в ліву, біль та оніміння в руках, мерзлякуватість їх, біль в ліктьових і дрібних суглобах кистей, утруднену ходу. Настання негативних змін у його житті, окрім неможливості відновлення його стану здоров'я який мав до професійного захворювання, обумовлене також істотним погіршенням фінансового аспекту життя. Позивач фактично був головним годувальником своєї сім'ї, однак тепер, за станом здоров'я не може повноцінно забезпечувати свою родину, значна частина коштів витрачається на медичну реабілітацію та придбання ліків. На підставі зазначеного ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди з ПАТ «КЗРК». В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому посилався на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ « КЗРК» ОСОБА_2 проти позову заперечувала у повному обсязі та вказала, що позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивач був проінформований про шкідливі умови праці. ФССНН позивачу були виплачені компенсація та одноразова допомога. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в зв'язку з тим, що відсутній факт встановлення наявності доказу вини відповідача та позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наданої до матеріалів справи трудової книжки ОСОБА_4 працював :

підземний бурильник дільниці №12 шахти «Родіна», 1 рік 1 місяць (21.12.1998р.-01.02.2000р.);

-підземний прохідник дільниці №3 шахти «Родіна» (з повним робочим днем під землею) 15 років 1 місяць (01.02.2000р. - 05.03.2015 p.);

-прохідник дільниці №2 шахти «Гвардійська» (з повним робочим днем на підземних роботах) 1 рок 1 місяць (05.03.2015 р.-08.04.2016р.);

-прохідник дільниці №3 шахти «Родіна» (з повним робочим днем на підземних роботах) 1 рок 1 місяць (08.04.2016р.-31.05.2017 р.)в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища понад 18 років .

27.04.2017р. медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідного інституту промислової медицини, протокол №529, ОСОБА_4 встановлені професійні захворювання:

«Радикулопатія попереко-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м'язово-тонічним синдромами, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Вібраційна хвороба 2-ї стадії від дії локальної вібрації з синдромом вегетативно - сенсорної полінейропатії верхніх кінцівок, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднання з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях».

Відповідно до висновку Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 20.05.2014 р. виданої Головним управлінням Держсанепідслужби у Дніпропетровській області зазначено, що позивач працював в шкідливих умовах праці з повним робочим днем. Умови праці характеризувались фізичними перевантаженнями, ОСОБА_4 підпадав під вплив підвищених параметрів (концентрації) аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони що відноситься до 3 класу 3 ступеню шкідливості.

По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.06.2017р. де вказано, що працюючи на шахті «Родіна» ПАТ «Кривбасзалізрудком» підземним прохідником ОСОБА_4 виконував весь комплекс робіт з проходженням горизонтальних, похилих та вертикальних гірничих виробок. В підземних умовах не завжди була можливість використовувати транспортувальні засоби та засоби малої механізації для переміщення вантажів з причин технологічного обмеження робочого простору, перешкоджаючого їх застосуванню. Внаслідок чого умови праці характеризувались фізичними перевантаженнями. При цьому внаслідок недосконалості технології збагачення руди, мавших місце порушення систем респірації та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування, підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та підвищення параметрів виробничої локальної вібрації.

Згідно пункту 17 Акту розслідування причинами виникнення хронічного професійного захворювання причина виникнення професійного захворювання є: Важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну - 40 кг при допустимій до 30кг; періодичне перебування у незручній позі 80,6 % зміни при допустимому до 25 % , нахили корпусу260 рази за зміну при допустимих до 100 разів.

За висновком МСЕК від 08.08.2017 року серії 12 AAA № 046132 Позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% (з них 20% - радикулопатії та 40% - вібраційна хвороба) та встановлена 3 група інвалідності з 31 липня 2017 року з переоглядом 01 липня 2018 року.

Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із медичних документів (медичний висновок ЛЕК від 27.04.2017 року), позивач ОСОБА_4 внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі у попереку з 2007 року та періодично вимушений був проходити лікування у невропатолога з приводу люмбалгії та люмбоішіалгії, скаржився на біль у поперековокрижовому відділі хребта з іррадіацією в нижні кінцівки, біль та оніміння в руках, біль в ліктових і дрібних суглобах кистей, утруднення ходи на підставі чого й було встановлено ОСОБА_4 професійне захворювання. Через стан здоров`я, позивач вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача майже не покращується. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності.

У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

І хоча представник відповідача стверджував, що відповідно до діючих сьогодні положень ст.9 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", з цим суд не може погодитись за наступних підстав. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..».

Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань.

Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем у судовому засіданні, переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує розяснення наведені в п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 50%, наявність третьої групи інвалідності, час протягом якого позивач працювала у відповідача на посаді пов'язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань повязаних з фізичним станом здоровя, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили.

Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України розяснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Суд вважає можливим стягнути на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 54 400 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які ОСОБА_4 щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу відмовляє.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

На підставі ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 640,00грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16,23,268, § 1. «Загальні положення про відшкодування шкоди» Глави 82 ЦК України, ст.4,9,13,21 Закону України "Про охорону праці", Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, правову позицію Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України", ст.237-1 ч.1,153 КЗпП України, ст.ст.10,60,209,212,214-215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства « Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства « Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_4 за спричинену моральну шкоду у звязку із ушкодженням здоровя на виробництві, грошові кошти в сумі 54 400 ( пятдесят чотири тисячі чотириста) гривень без відрахування з цієї суми податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства « Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір 640 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу на протязі десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. В. Козлов