АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 621/1080/16-ц Головуючий суддя І інстанції Вельможна І. В.
Провадження № 22-ц/790/2381/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.17 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Малінської С.М.,

суддів : Бровченка І.О., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виселення з домоволодіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, у якому просив виселити відповідачів з належного йому на праві власності житлового будинку № 54 по вул. Крилова в м. Харків, без надання іншого жилого приміщення.

В обгрунтування позовних вимог зазначив про те, що 24.09.2011 року, за рахунок власних коштів, придбав у власність вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями, в якому став проживати разом з сімєю. Приблизно у 2012 році позивач дозволив проживати у будинку своєму батькові, який став проживати у будинку з дружиною ОСОБА_1, відповідачкою у справі. Однак, з того часу, як до будинку переїхала жити дружина батька, стосунки погіршились, на адресу позивача та його сімї висловлюються погрози, було навмисно пошкоджено систему тепло та газопостачання, з приводу сварок позивач неодноразово звертався до органів поліції. Просив, у відповідності до положення ст. 391 ЦК України, ст. 116 ЖК України, позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31.08.2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виселення з домоволодіння задоволено в повному обсязі.

Виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з належного ОСОБА_2 приватного житлового будинку, який розташований за адресою м. Харків, вул. Крилова, 54, без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на ст. 116 ЖК УРСР, положення пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року, ст. ст. 60, 212 ЦПК України, просить скасувати рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку № 54, розташованого по вул. Крилова в м. Харків, який належить йому на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 24 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 4666, 14.10.2011 року в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». (а.с. 7, 13)

Відповідно до п. 14 договору, позивач набув житловий будинок на особисті кошти, не знаходився у зареєстрованому шлюбі та не проживав однією сімєю з жінкою, що підтверджено його заявою від 24.09.2011 року.

У 2012 році, з дозволу ОСОБА_2, до спірного домоволодіння були вселено батька позивача ОСОБА_3, який пізніше, без згоди позивача, почав проживати у будинку зі своєю дружиною ОСОБА_1

Статтями 317, 319 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, власник жилого будинку (квартири) має право вимагати у судовому порядку виселення членів сімї, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК України, про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

З копії висновку, складеного інспектором Жовтневого відділення Київського відділу поліції ГУ НП, вбачається, що 11.03.2016 року до Жовтневого ВП надійшла заява ОСОБА_2, в якій останній просив вжити заходів до свого батька ОСОБА_3, який намагається привласнити спірний будинок та пошкодив систему опалювання та водопостачання у даному будинку. Крім того, вказано про те, що опитаний ОСОБА_3 пояснив про те, що дійсно існує спір щодо будинку, вказав, що будинок придбаний за його кошти, однак право власності було оформлено на сина. Крім того, опитані у якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 вказали про те, що дійсно між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_1 існує спір щодо домоволодіння. Останні влаштовують сварки, пошкодили тепло та водопостачання. Крім того, надано лист начальника Жовтневого ВП (м. Харків) Київського ВП ГУ НП України в Харківській області. З приводу вирішення спірного питання рекомендовано звернутися до суду (а.с. 10-11, 12)

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачами не спростовано факт того, що позивач є власником спірного домоволодіння; не спростовано факт того, що між ними та позивачем існують неприязні стосунки, а навпаки, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтвердила той факт, що між ними та позивачем виникають постійні сварки; не надано доказів на спростування доводів позивача.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України, спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

На підставі вищевикладеного, відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що при таких обставинах та відповідно до ст. 116 ЖК УРСР ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають виселенню із належного ОСОБА_2 жилого будинку № 54 по вул. Крилова в м. Харків без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, виселення члена сімї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо.

Отже, суд мав встановити такі обставини: відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття; до відповідачів застосовувались заходи запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського спливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення.

З висновку ДІП Жовтневого ВП Київського ВП УНП України в Харківській області вбачається, що жодних заходів громадського впливу до відповідачів не застосовувалось. Розгляд матеріалу за заявами позивачів був припинений.

У висновку не встановлено факт пошкодження, руйнування чи псування житла відповідачами, їх систематичне порушення правил співжиття, застосування до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу.

Наявність між сторонами непорозумінь не є доказами руйнування або порушень правил співжиття відповідачами.

Крім того, ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що відповідачі ніколи не були зареєстровані в житловому будинку № 54 по вул. Крилова в м. Харкові та на даний час за вказаною адресою не проживають, ОСОБА_1 проживає в м. Зміїв, ОСОБА_3 на даний час знаходиться в зоні АТО.

Тому позивачем в даному випадку невірно обраний спосіб захисту цивільного права шляхом виселення відповідачів.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Викладені у позові доводи позивача є необґрунтованими в силу вищезазначених норм законодавства та за відсутністю доказів. У звязку із чим, позовні вимоги є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір у розмірі 606 гривні 33 копійки, який був сплачений за подання апеляційної скарги (а.с. 145).

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п. п.2, 4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Зміївського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виселення з домоволодіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 606 (шістсот шість) гривень 33 копійки за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: