АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 668/8959/15-ц Головуючий в І інстанції:Гаврилов Д.В. Номер провадження: 22-ц/791/631/17 Доповідач: Вейтас І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоВейтас І.В.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.,
секретар -Павловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 27 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про виселення та стягнення неустойки,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про виселення із житлового будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 01 березня 2015 року між ними, як власниками вказаного нерухомого майна та ОСОБА_5 було укладено договір оренди житлового будинку із земельною ділянкою за зазначеною адресою, на підставі якого останній разом з членами своєї сім'ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, проживали в цьому будинку. Оскільки, після отримання 09 червня 2015 року письмової вимоги про звільнення будинку, відповідачі будинок не звільняють, просили виселити їх із вказаного житлового будинку та стягнути судові витрати, крім того просили стягнути із ОСОБА_5 неустойку у розмірі 20000 грн.

Повторним заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення в сумі 20000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення представників позивачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також передбачено ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0785 га, надану для його будівництва і обслуговування по АДРЕСА_1, на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених 05 грудня 2014 року та зареєстрованих в реєстрі речових прав та їх обтяжень.(а.с.8-19).

За умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 грудня 2014 року, предметом якого є житловий будинок, у п.3.2 сторони погодили обов'язок іпотекодавця ОСОБА_8, звільнити житловий будинок у строк до 01 березня 2015 року та забезпечити виселення всіх осіб, які проживають у будинку.

01 березня 2015 року між позивачами ОСОБА_6, ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір оренди вказаного житлового будинку із земельною ділянкою.(а.с.20-22).

Відповідно до умов викладених в п.1.3 вказаного договору оренди нерухоме майно надано ОСОБА_5 в користування для його проживання та членів його сім`ї ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Сторони договору оренди погодили, що він діє до 01 червня 2015 року (п.3.1.Договору).

Пунктом 8.3 договору передбачено, що у випадку несвоєчасного або неповного перерахування орендної плати орендар сплачує орендодавцям пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

На виконання обов'язку за вказаним договором, предмет оренди переданий у користування відповідачів власниками на підставі акту від 01 березня 2015 року.(а.с.23).

Орендарем сплачені кошти за користування предметом оренди за березень 2015 в розмірі 5000 грн., про що сторонами складений акт від 01 березня 2015 року, та за травень 2015 року - акт від 02 червня 2015р.(а.с.24,25).

Після спливу строку договору оренди, дія останнього продовжена не була, а тому орендар у відповідності до умов п.7.1 договору, мав звільнити орендоване ним та членами його сім'ї майно протягом 5-ти днів. Однак свого обов'язку не виконав, хоча і отримав 09 червня 2015 року письмову вимогу орендодавців про необхідність виселення. (а.с.26-27).

Враховуючи, що строк короткострокового найму житлового приміщення закінчився, строк дії договору оренди не продовжений, право користування спірним майном відповідачі не маю, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність передбачених умовами договору та ст. 169 ЖК УРСР підстав для їх виселення із житлового будинку.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що будинок АДРЕСА_1 до його відчуження за договором про задоволення вимог іпотекодержателів від 05 грудня 2014 року був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_5, оскільки вказані доводи зводяться до оцінки правомірності укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателів від 05 грудня 2014 року, який на час ухвалення судом рішення є чинним та не є предметом розгляду даної справи.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом положень ч.2 ст.109 ЖК України та відсутності у позивачів права вимагати виселення відповідачів із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, який є предметом іпотеки, та не застосування судом ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки судом встановлено, що право тимчасового користування житлом виникло у відповідачів на підставі орендних відносин.

Наслідком невиконання зобов'язання звільнити предмет оренди на вимогу власників після закінчення дії договору у цих правовідносинах, судом першої інстанції правомірно враховані умови наведеного договору оренди, що відповідає положенням ст.169 ЖК України.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки рішення суду постановлено правильно у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права, в межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів, досліджених в судовому засіданні.

Перевірені колегією доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду і не містять посилання на нові факти або засоби доказування, які мають значення для справи.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Вейтас

Судді: Л.П.Воронцова

П.Я.Ігнатенко