Справа №464/3646/17
пр.№ 4-с/464/164/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2017 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

при секретарі Довгун Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на постанову, дії та бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів,-

в с т а н о в и в :

заявник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (ПАТ «Львівгаз») звернулося до суду зі скаргою про визнання дій державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львова неправомірними та скасування постанови. Скаргу мотивовано тим, що постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу Сихівського районного суду м.Львова за заявою ПАТ «Львівгаз» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожитий природний газ. В подальшому, 13.05.2014р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Проте, постанова стягувачу не надходила та про таку стало відомо лише у травні 2017р. з відповіді на відповідний запит. Підставою для повернення виконавчого документа стягувачу слугувало те, що у боржника відсутнє майно. Проте, акт державного виконавця про перевірку майнового стану боржника у матеріалах виконавчого провадження відсутній, опис майна боржника не здійснювався, не вжито додаткових заходів щодо забезпечення доступу до житлового приміщення боржника, не ініційовано питання про обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Вважає бездіяльність державного виконавця щодо ненаправлення на адресу ПАТ «Львівгаз» постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та дії щодо винесення такої постанови неправомірними, у звязку з чим вказану постанову необхідно скасувати та зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження.

Представник заявника ПАТ «Львівгаз» у судове засідання не зявився, при зверненні зі скаргою до суду просив розглядати таку у відсутності представника. Окрім цього, в матеріалах справи міститься заява аналогічного змісту.

Представник Сихівського ВДВС м.Львів подав до суду письмове заперечення згідно якого, зазначив, що 13.05.2014р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на той час. Вважає, що подання скарги спрямоване виключно на поновлення пропущеного стягувачем терміну потворного предявлення виконавчого документа, а про факт зловживання стягувачем своїми правами свідчить також те, що останній протягом тривалого часу жодним чином не цікавився ходом виконання виконавчого провадження. Просив суд в задоволенні скарги відмовити, а розгляд справи проводити у відсутності представника установи.

Заінтересована особа ОСОБА_1 в судове засідання також не зявився, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

У звязку з неявкою сторін та з врахуванням поданих клопотань фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України.

Дослідивши матеріали скарги, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що у провадженні Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів перебувало виконавче провадження ВП №42560613, відкрите 03.03.2014, з примусового виконання судового наказу Сихівського районного суду м.Львова про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожитий природний газ та 13.05.2014р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (1999р.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (1999 р.), чинного на момент вчинення оскаржуваних дій, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

13.05.2014р. державним виконавцем, керуючись п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого провадження, оскільки державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яку скеровано в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника для виконання. Згідно довідки МВСУ ГУ МВСУ УДАІ у Львівській області за боржником зареєстровано транспортний засіб, на який накладено обмеження на проведення реєстраційних операцій. Однак, сума боргу не покриває вартості проведення експертної оцінки даного автомобіля та витрат на його реалізацію. Актом державного виконавця встановлено, що за адресою зазначеною у виконавчому документі ліквідного майна боржника на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Згідно зі ст.383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи.

Звертаючись із скаргою на дії державного виконавця представник стягувача ПАТ «Львівгаз», покликаючись на процесуальні порушення, допущені державним виконавцем, свої доводи щодо незгоди із постановою про повернення виконавчого документа стягувачу фактично зводить до того, що державним виконавцем не проведено усіх необхідних дій з приводу виявлення майна у боржників та не надіслання відповідної постанови стягувачу.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Згідно із ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими для виконання на всій території України.

Як встановлено в процесі розгляду даної справи, підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувало відсутність у боржників майна.

У статтях 10, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оглядом матеріалів виконавчого провадження встановлено, що у згаданих матеріалах відсутній будь-який документ, який хоча б був адресований та надісланий державним виконавцем боржнику ОСОБА_1, зокрема - докази про надіслання останньому постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак є сумнівним те, що боржнику взагалі відомо про відкриття цього виконавчого провадження.

Крім того, викликає сумнів достовірність Акту державного виконавця від 13.05.2014р. про ніби-то відсутність за місцем проживання боржника будь-якого майна на яке можна звернути стягнення для погашення його боргу, оскільки цей акт було складено без участі представника стягувача (на чому останній наполягав у поданій ним до ВДВС заяві про відкриття виконавчого провадження, і на цьому акті навіть відсутній підпис боржника.

З огляду на викладене, державний виконавець не мав підстав для висновку про відсутність майна у боржників.

У відповідності до ч.2 ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії неправомірними та зобовязує державного виконавця (іншу посадову особу) державної виконавчої служби задовольнити вимогу скаржника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Оскільки державним виконавцем не вжито всіх заходів для виконання покладених на нього обовязків, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», відтак, дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачеві є неправомірними та оскаржувану постанову слід скасувати, оскільки у суду наявні достатні підстави вважати, що така постанова винесена передчасно, чим порушено права заявника (стягувача) на одержання від боржників стягнутих з них судовим рішенням коштів.

Також є неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не направлення стягувачу постанови про повернення виконавчого документа, оскільки жодних доказів скерування та відповідно одержання заявником такої постанови представником Сихівського ВДВС м.Львів не надано, натомість, як вбачається зі скарги, ПАТ «Львівгаз» про винесення оскаржуваної постанови довідалося лише з відповіді Сихівського ВДВС м.Львів, отриманої стягувачем 18.05.2017р. на відповідний запит, які містяться в матеріалах скарги.

Разом з тим, що стосується вимоги заявника про зобовязання державного виконавця відновити виконавче провадження, суд вважає, що у цій частині необхідно відмовити з огляду на наступне.

Статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобовязані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження предявити його до виконання. Аналогічне положення було передбачено ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент винесення оскаржуваної постанови.

Як розяснено Вищим спеціалізованим судом України у постанові № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд не має права зобовязувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (п.18).

Таким чином, заявлена вимога про зобовязання державного виконавця відновити виконавче провадження задоволенню не підлягає, оскільки у цій частині заявник вимагає судового захисту заздалегідь не порушеного права.

Керуючись ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (1999 р.), ст.ст. 197, 383, 385 - 387 ЦПК України,

у х в а л и в :

скаргу ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів щодо винесення постанови від 13.05.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні №42560613.

Скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 13.05.2014 року у виконавчому провадженні №42560613.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів щодо не направлення Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 13.05.2014 року у виконавчому провадженні №42560613.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий: