Дата документу 29.11.2017
Справа № 334/2274/17
Провадження № 2/334/1996/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року

Суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Гнатюк О.М., розглянувши в приміщенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів фіктивними та застосування наслідків недійсного правочину, -

встановив:

7 квітня 2017 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про застосування наслідків неукладених договорів та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності №12487261 на 7/20 частини нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224 за ОСОБА_3, та запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності №17784269 на 7/20 частини нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224 за ОСОБА_4.

Ухвалою від 21 квітня 2017 року у вказаній цивільній справі відкрито провадження.

В судовому засіданні 30 травня 2017 року позивачем було змінено позовні вимоги. Позивач просить визнати недійсним договір дарування 7/20 частин нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, серія та номер 2248; визнати недійсним договір дарування 7/20 частин нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, серія та номер 3257; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на 7/20 частин нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224 (реєстраційний номер 01), що належить ОСОБА_3 на праві власності за договором дарування частини нежитлового приміщення від 11 грудня 2015 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, серія та номер 2248; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, на 7/20 частин нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224 (реєстраційний номер 01), що належить ОСОБА_4 на праві власності за договором дарування частини нежитлового приміщення від 2 грудня 2016 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, серія та номер 3257; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судові витрати.

Одночасно із позовом до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на майно відповідачів, а саме:

-на 7/20 частини нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224, що належить відповідачу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на підставі договору дарування від 11 грудня 2015 року;

-на 7/20 частини нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224, що належить відповідачу ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, на підставі договору дарування від 2 грудня 2016 року.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначив, що у випадку задоволення позовних вимог судове рішення буде підставою для вчинення відповідних дій органом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року відмовлено в задоволені клопотання про забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, скасована ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року про відмову в забезпеченні позову з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд, оглянувши матеріали справи, встановив наступне.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 4, 14, 15, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України обов'язковість судового рішення закріплено як одну з основних засад судочинства, яка з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Вжити заходи щодо забезпечення позову.

Накласти арешт на 7/20 частини нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224 (реєстраційний номер 01), що належить відповідачу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на підставі договору дарування від 11 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, серія та номер 2248;

Накласти арешт на 7/20 частини нежитлового приміщення №18 за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна), 224, що належить відповідачу ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, на підставі договору дарування від 2 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, серія та номер 3257.

Стягувачем за даною ухвалою, що є виконавчим документом, є:

ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_3, (52500, АДРЕСА_1).

Боржником за даною ухвалою є:

ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2 (74620, Херсонська область, Горностаївський район, с. Лопатки. вул. Шевченко, 2)

ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_4 (69000, АДРЕСА_2), яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1 (69000, АДРЕСА_2).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції в п'ятиденний строк.

Оскарження ухвали не зупиняє її дії.

Суддя О.М. Гнатюк