Номер провадження 2/754/216/17
Справа №754/4501/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2017 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі - Ленській Т., Маковецької О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради, 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування зазначили, що в січні 2016р. ОСОБА_3, який є батьком ОСОБА_4 та дідусем ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання його та його дітей такими, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та при зборі доказів по даній справі позивачі випадково дізналися про те, що вони були співвласниками зазначеної квартири і були позбавлені своєї власності незаконно. Так, у відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 адвоката Воронкова В.О., Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація відповіла, що квартира АДРЕСА_1 згідно з розпорядженням органу приватизації від 11.04.1994 р. №9935 була приватизована на ім'я: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 На зазначену квартиру було видано свідоцтво про право власності на житло за № НОМЕР_1 від 14.04.1994р. Про ці обставини позивачі не знали, оскільки приватизацією займались їх родичі - ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які є батьками позивача 1 та дідусем та бабусею позивача 2. Однак в подальшому Відділ житлово-комунального господарства та приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної адміністрації м. Києва своїм розпорядженням №9935А від 20.12.1996 р. скасував попереднє розпорядження органу приватизації про передачу у власність вищевказаної квартири, в зв'язку з тим, що приватизаційні документи не були запитані з 1994р. Вважає, що розпорядження №9935А від 20.12.1996 р. порушило діюче на той момент законодавство України, ст. 19, ст. 41 Конституції України. Позивачі зазначають, що станом на даний час померла одна з осіб, визначена в приватизаційний документах як співвласник квартири - ОСОБА_4 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4) та її частку на об'єкт нерухомості (житло) спадкував її син - ОСОБА_3, як особа, яка фактично прийняла спадщину, продовжуючи проживати в квартирі, частина прав на яку належала спадкодавцю. Таким чином, частка ОСОБА_3 на спірну квартиру складає 2/5 частини. ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_6, яка була третьою особою по справі, а також матір'ю позивача 1 по справі та дружиною іншої третьої особи. На підставі зазначено, посилаючись на ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 55 Конституції України, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.02.2017р., просили суд визнати незаконним розпорядження Відділу житлово-комунального господарства та приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної адміністрації м. Києва № 9935А від 20.12.1996р.; визнати право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та на 1/5 частини квартири за ОСОБА_2 Залишити у власності ОСОБА_3 ? частини вищезазначеної квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд про їх задоволення.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав за викладеними в позовній заяві обставинами, просив суд їх задовольнити. Додатково зазначив, що з моменту приватизації спірної квартири у 1994р., позивачам про це нічого не було відомо. Позивач 2 на той момент був малолітньою дитиною і реалізовувати своє волевиявлення щодо своєї приватної власності міг тільки через своїх законних представників - батьків, які мали діяти в інтересах дитини. Позивач 1 на той момент знаходився у неприязних стосунках з батьками, оскільки одружувався без їх згоди. В зв'язку із цим позивач 1 звертався до органу приватизації з метою не допустити продаж квартири АДРЕСА_1 без його відома і можливо підписував якісь документи та заяви з цього приводу. Однак ніхто з працівників Ватутінської райдержадміністрації не повідомив його, що він та його малолітній син є співвласниками вищевказаної квартири. Зазначив, що позивач 1 не пам'ятає чи писав він заяву від 20.12.1996р. щодо роз приватизації квартири, та взагалі наявність волевиявлення одного із п'яти осіб, які приймали участь у приватизації не може бути підставою для скасування наслідків приватизації.

Представник відповідача - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В наданих суду поясненнях зазначили, що рішенням Київської міської ради від 09.09.2010р. № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві», з 31.10.2010р. припинені шляхом ліквідації районні в м. Києві ради та їх виконавчі органи (районні у м. Києві державні адміністрації). Разом з тим, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.09.2010 № 787 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09.09.2010 №7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві», з 31.10.2010 р. у районах міста Києва утворені районні в м. Києві державні адміністрації, підпорядковані Київській міській державній адміністрації. Отже, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація є новоутвореною юридичною особою, і не є правонаступником Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Також Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація не є правонаступником Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва, ліквідованої розпорядженням Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва від 08.08.01 №821 «Про ліквідацію Ватутінської районної у м. Києві державної адміністрації». Також зазначили, що враховуючи відсутність у м. Києві районних рад, власником будинку АДРЕСА_1. З огляду на те, що Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація не є власником будинку, до неї не може пред'являтись позовна вимоги про визнання права власності на житлове приміщення. Також щодо підстав та обставин прийняття оскаржуваного в межах заявленого позову розпорядження, зазначили наступне. Так, маючи на меті здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діяв від свого імені та від імені малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулись до Ватутінської районної державної адміністрації м. Києваз відповідною заявою від 25.03.1994, до якої додали всі необхідні документи. За результатами розгляду заяви Ватутінською районною державною адміністрацією м. Києва було прийняте розпорядження від 11.04.1994 №9935 та виготовлене відповідне свідоцтво про право власності на житло. Однак протягом 1994-1995 років, з невідомих причин, заявники не звернулись до Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва за отриманням витягу з розпорядження від 11.04.1994 №9935 про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло. Також, 20.12.1996 до Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва звернувся позивач - ОСОБА_4 з заявою, у якій просив роз приватизувати квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що приватизаційні документи на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_4 не були отримані протягом більш ніж два роки, враховуючи звернення ОСОБА_4 та на підставі розпорядження Представника Президента у Ватутінському районі м. Києва від 30.05.1994р. № 576 «Про скасування рішень про приватизацію житла» Ватутінською районною державною адміністрацією м. Києва було прийняте розпорядження від 20.12.1996 № 9935А «Про скасування розпорядження органу приватизації № 9935 від 11.04.1994». Зазначає, що в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_4 від 20.12.1996 щодо розприватизації квартири АДРЕСА_1, а також запис про те, що 20.01.1997 саме ОСОБА_4 отримав розпорядження від 20.12.1996 №9935А «Про скасування розпорядження органу приватизації» №9935 від 11.04.1994», що засвідчується його підписом. Таким чином, вже з 20.01.1997 позивач ОСОБА_4 знав про скасування розпорядження органу приватизації, проте не оскаржив його, до суду звернувся лише в квітні 2016р., в зв'язку з чим, представник відповідача вважає, що строк позовної давності сплив, доказів поважності причин його пропуску позивачем не надано та просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Представник відповідача - Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. В наданих суду письмових запереченнях зазначив, щодо позовної вимоги про визнання незаконним розпорядження відділу житлово-комунального господарства та приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ум. Києві державної адміністрації від 20.12.1996р. №9935А просили прийняти рішення на підставі наданих стороною доказів та згідно норм чинного законодавства України. Щодо позовної вимоги про визнання права власності по 1/5 частини квартири в будинку АДРЕСА_1 за позивачам, вважають дану вимогу передчасною та такою, що задоволенню не підлягає. Таким чином, Київська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог про визнання права власності та просила суд слухати справу у відсутність її представника.

Третя особа - ОСОБА_3, його представник в проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, зважаючи на їх безпідставність та необґрунтованість.

В ході розгляду справи третя особа ОСОБА_3 пояснив, що позов не визнає з огляду на наступне. Так, згідно ордеру на жиле приміщення від 1.12.1990р. спірна квартири була надана на сім'ю з чотирьох осіб, на його дружину - ОСОБА_6, нього, позивачів по справі та його матір ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2, його онук, який також був прописаний у квартирі. На початку 1994р. його дружина запропонувала приватизувати квартиру, з її пропозицією всі погодилися. Він, ОСОБА_3, його дружина та його мати підписали заяву про приватизацію, син заяву не підписав і в березні 1994 повідомив, що він передумав приймати участь в приватизації. Восени 1994 позивач з сім'єю добровільно залишили спірну квартиру і переїхали проживати за місцем реєстрації дружини сина, де вони проживають по теперішній час. Після їх від'їзду ОСОБА_3 помітили, що папери стосовно приватизації зникли. Пізніше син повідомив, що він їх забрав, поставив свій підпис і відніс на приватизацію, але в 1996р. написав заяву і приватизацію скасували. ОСОБА_3, його дружина в подальшому не ходили до відділу приватизації, ні до БТІ, свідоцтва про право власності не отримували, з приводу приватизації не зверталися. Про те, що згідно розпорядження органу приватизації Ватутінського району № 9935 від 11.04.1994 їхня квартира була приватизована, він дізнався коли отримав позовну заяву у 2016р. За весь минулий час ні він, ні його дружина, ні його матір під час життя, ні позивачі не висловлювали наміру оспорювати скасування приватизації, або поновити оформлення приватизації квартири. Також вважає, що крім вищевказаних обставин, позивач пропустили строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, в зв'язку із чим просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Орган місцевого самоврядування може ставати учасником цих правовідносин як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло.

Законодавство про приватизацію житла визначає право громадян України приватизувати займане ними житло один раз. Передбачається також, що кожен громадянин України у разі, коли частка житла, яка приватизується, менша за встановлену норму, одержить компенсацію у вигляді житлових чеків. Ці чеки громадянин України може використати для приватизації як житла, так і частки майна державних підприємств або земельного фонду.

Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Цей закон закріплює поняття приватизації, об'єкти та способи приватизації, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло. Законом також врегульовані права і обов'язки наймачів і власників, проведення приватизації і оформлення права власності, використання одержаних коштів, утримання приватизованих квартир, сплати податку на житло та соціальний захист населення при приватизації.

До об'єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом: а) безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; б) продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними:

однокімнатні квартири;

квартири (будинки), одержані у разі знесення або відселення всіх сімей з будинків (частин будинків), які належали їм на праві власності, якщо колишні власники не одержали за ці будинки (частини будинків) грошової компенсації;

квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, котрим

встановлена ця пільга Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, удостоєні звання Героя Радянського Союзу, Героя Соціалістичної Праці, нагороджені орденом Слави трьох ступенів, ветерани Великої Вітчизняної війни, воїни-інтернаціоналісти, інваліди I і II груп, інваліди з дитинства, ветерани праці, що пропрацювали: не менше 25 років - жінки, 30 років - чоловіки, ветерани Збройних Сил та репресовані особи, реабілітовані згідно із Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні»;

квартири (будинки), в яких мешкають сім'ї загиблих при виконанні державних і громадських обов'язків та на виробництві;

квартири (будинки), в яких мешкають військовослужбовці, котрим встановлена пільга Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

квартири (будинки), в яких мешкають багатодітні сім'ї (сім'ї, що мають трьох і більше неповнолітніх дітей).

При здійсненні приватизації державного житлового фонду можуть використовуватися житлові чеки для оплати надлишкової чи жилої площі, що не вистачає. Житлові чеки - це приватизаційні папери, що їх одержують усі громадяни України і використовують при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Номінальна вартість житлового чека визначається відновною вартістю наявного державного житлового фонду з урахуванням загального індексу зростання вартості майна. Громадяни, які мають житло на праві власності, можуть використовувати одержані житлові чеки для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду. Так само можуть використовувати житлові чеки громадяни, які отримали їх у порядку компенсації за приватизовану квартиру (будинок).

З цього питання Конституційним Судом України надано офіційне тлумачення, викладене в рішенні від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010, згідно з яким положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII, у відповідності до якого кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо:

громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;

у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла;

у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду;

весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Законом передбачено, що громадянам безоплатно передається житло з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача та члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю.

Як встановлено в судовому засіданні, 01.12.1990р. на ім'я ОСОБА_6 з сім'єю з 4 осіб, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 було видано ордер № 11334 на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення жилою площею 41,69 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно розпорядження органу приватизації №9935, вирішено прохання наймача ОСОБА_6 про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити та передано вказану квартиру в приватну спільну (сумісну або часткову) власність.

На виконання вищевказаного розпорядження Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної держадміністрації 11.04.1994р. було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно якого власникам квартири АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності є ОСОБА_6 та члени її сім'ї - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Відповідно до розпорядження Представника Президента України «Про скасування рішень про приватизацію житла» від 30.05.1994 р. № 576 дозволено органу приватизації Ватутінського району - відділу комунального господарства та приватизації державного житлового фонду своїм розпорядженням: 1. Скасовувати раніше прийняті розпорядження про приватизацію квартир на підставі заяв громадян, які виявили бажання повернути своє приватизоване житло до державного житлового фонду; 2. Скасовувати раніше прийняті розпорядження про приватизацію квартир після закінчення шестимісячного терміну зберігання оформлених свідоцтв пр. оправо власності на житло, у разі не одержання його власником, після з'ясування причин.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 20.12.1996р., заявник звернувся до держадміністрації із заявою, в якій просив суд роз приватизувати його квартиру АДРЕСА_1.

Згідно розпорядження Відділу житлово-комунального господарства та приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва № 9935А від 20.12.1996р. в зв'язку з тим, що приватизаційні документи на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_2, проживаючих за адресою: АДРЕСА_1 не були запитані з 1994р. на підставі розпорядження Представника Президента у Ватутінському районі м. Києва від 30.05.1994р. № 574 було скасовано розпорядження органу приватизації Ватутінського району 9935 від 11.04.1994р. Даним розпорядженням також було визначено Ватутінському відділенню Ощадбанку занести на депозитні рахунки житлові чеки громадян, що проживають АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_2 - по 2 грн. 68 коп. кожному.

Як вбачається інформації на зворотньому боці заяви про приватизацію від 25.03.1994р., зазначено: розпорядження 9935А від 20.12.1996р. про анулювання органу приватизації 9935 від 11.04.1994р. отримав ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7, що зазначено ним власноручно та засвідчено його підписом.

Також в судовому засіданні позивачем ОСОБА_4 визнав факт свого підпису на даній заяві.

Зазначені обставини свідчать, що позивачу було відомо про скасування розпорядження органу приватизації з 1997 р., що спростовує його твердження у позовній заяві про те, що про порушення його права він випадково дізнався у 2016 році під час розгляду іншої цивільної справи.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка дружина позивача - ОСОБА_10, повідомила, що їй нічого не було відомо про приватизацію квартири, чи була вона взагалі, а також про розприватизацію.

Таким чином, зважаючи на наведене, в ході розгляду справи судом достовірно встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, що приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_1 відбулась відповідно до діючих на момент приватизації квартири норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року.

Разом з тим, розпорядженням Представника Президента України «Про скасування рішень про приватизацію житла» від 30.05.1994 р. № 576 дозволено органу приватизації Ватутінського району - відділу комунального господарства та приватизації державного житлового фонду своїм розпорядженням: скасовувати раніше прийняті розпорядження про приватизацію квартир на підставі заяв громадян, які виявили бажання повернути своє приватизоване житло до державного житлового фонду, а також скасовувати раніше прийняті розпорядження про приватизацію квартир після закінчення шестимісячного терміну зберігання оформлених свідоцтв пр. оправо власності на житло, у разі не одержання його власником, після з'ясування причин.

Оскільки ні позивачі по справі, ні інші співвласники квартири не зверталися до органів приватизації з приводу отримання приватизаційних документів, а також приймаючи до уваги звернення позивачем ОСОБА_4 із заявою про розприватизацію, в якій він фактично висловив своє волевиявлення щодо відмови від приватизації, Відділом житлово-комунального господарства та приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва було видано розпорядження № 9935А від 20.12.1996р. «Про скасування розпорядження органу приватизації 9935 від 11.04.1994р.».

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

На підставі наведеного суд позбавлений можливості дійти висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання незаконним розпорядження Відділу житлово-комунального господарства та приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної адміністрації м. Києва № 9935А від 20.12.1996р.

Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування розпорядження №9935А від 20.12.1996р. про скасування приватизації, суд також відмовляє у задоволенні вимоги про визнання права власності на частину квартири за позивачами за їх недоведеністю та безпідставністю.

У відповідності до ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 15, 30, 62, 88, 179, 209, 212, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради, 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження та визнання права власності залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя