Справа №487/5704/16-ц 30.11.2017 30.11.2017 30.11.2017
Провадження №22-ц/784/2321/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/5704/16-ц Головуючий у першій інстанції-Щербина С.В.
Провадження № 22-ц/784/2321/17 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ТОВ «ЕКОПІК-Україна» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОПІК-Україна»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3 Господіна Тодорова

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОПІК-Україна», приватного підприємства «ВІКІ»

про визнання правочинів недійсними

У С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ТОВ «ЕКОПІК-Україна» та ПП «ВІКІ» про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та договорами застави.

Позивач зазначав, що 15 березня 2012 року ПП «ВІКІ», яке він очолював, уклало з ПАТ Банк «Морський» кредитний договір № 460312-КЮ, за яким отримало 10 млн. грн. кредитних коштів у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі сплатою 24 % річних та строком повернення до 15 березня 2015 року. Додатковою угодою кредитний ліміт збільшено до 15млн.грн. На забезпечення виконання кредитних зобовязань цього ж дня між сторонами укладено договір застави, а між банком та позивачем укладено договір іпотеки та договір застави. 16 червня 2014 року між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «ЕКОПІК-Україна» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, 18 липня 2014 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки, а 1 вересня 2014 року про відступлення права вимоги за договорами застави.

Посилаючись на те, що договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами іпотеки та застави за своїм змістом є факторингом, а ТОВ «ЕКОПІК-Україна» не є фінансовою установою, яка має право на здійснення фінансування іншої особи, тобто право надавати фінансові послуги, ОСОБА_3 просив визнати недійсними такі угоди: договір про відступлення права вимоги від 16 червня 2014 року за кредитним договором №460312-КЮ від 15 березня 2012 року; договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15 березня 2012 року, та договори про відступлення права вимоги за договором застави №460312/з/1 та за договором застави №460312/з/2 від 15 березня 2012 року.

Представник ТОВ «ЕКОПІК-Україна» позов не визнав, посилаючись на те, що як за назвою, так і за змістом оспорювані договори не є факторингом, а тому не регулюються правилами глави 73 ЦК. До того ж позивач невірно визначив коло учасників спірних правовідносин та не довів порушення його прав, як фізичної особи.

Представник ПП «ВІКІ» участі у судових засіданнях не приймав.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «ЕКОПІК-Україна» просив рішення скасувати та відмовити в позові. Апелянт не погодився з висновком суду, що договори про відступлення права вимоги за змістом є факторингом, що потребує дозволу на надання фінансових послуг для фактора, а до того ж позивач як субєкт підприємницької діяльності перебуває в стадії банкрутства, що передбачає розгляд майнових спорів в межах ліквідаційної процедури. Крім того ОСОБА_3 не довів порушення його прав, як фізичної особи, деякими з оспорюваних договорів.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 15 березня 2012 року між ПАТ Банк «Морський» та ПП «ВІКІ» укладено кредитний договір № 460312-КЮ, за яким позичальнику на певних умовах відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом у 10 млн.грн., який згодом збільшено (а.с. 4-9 том 1).

На забезпечення виконання кредитних зобовязань цього ж дня між ПАТ Банк «Морський» та ОСОБА_3, як фізичною особою, укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано нежитловий обєкт по вул. Комсомольській, 101-а в м. Миколаєві (а.с. 80-82 том І).

З матеріалів справи також вбачається, що 16 березня 2012 року між ПАТ «Банк «Морський» та ПП «ВІКІ» було укладено договори застави рухомого майна загальною вартістю 11 597 185 грн. за № 460312/з/1 та договір застави рухомого майна загальною вартістю 2 122 385 грн. за № 460312/з/2 (а.с. 22-23, 24 том 2). Копії зазначених договорів в матеріалах справи відсутні.

16 червня 2014 року між ПАТ «Банк» Морський», як первісним кредитором, та ТОВ «ЕКОПІК-Україна», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 460312-КЮ від 15 березня 2012 року (а.с. 10-12 том 1).

Згідно підпункту 1.1 цього договору первісний кредитор, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, за плату, передбачену цим договором, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) право грошової вимоги первісного кредитора.

Зі змісту підпункту 2.1 Договору вбачається, що загальна вартість відступлених прав вимог за кредитним договором (ціна продажу) складає 16178117,07 грн. та оплачується новим кредитором відповідно до умов, визначених підпункті 2.2 цього договору.

Підпунктом 2.2 угоди передбачено, що новий кредитор зобовязаний оплатити первісному кредитору вартість відступлених прав шляхом перерахування суми, зазначеної в підпункті 2.1 Договору, протягом 5 робочих днів з моменту отримання грошових коштів від боржника. У разі отримання грошових коштів не в повному обсязі, а частками, новий кредитор перераховує грошові кошти у розмірі отриманої частки та перераховує цю частку первісному кредитору протягом 5 робочих днів з моменту її отримання.

Первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність вимоги, яка може існувати на момент передачі та відома первісному кредитору, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником зобовязань, право на вимогу яких відступається (підпункт 4.3).

18 липня 2014 року між тими ж сторонами укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 15 березня 2012 року (а.с. 13-14 том 1).

1 вересня 2014 року між тими ж сторонами укладено договір про відступлення прав за договором застави рухомого майна № 460312/з/1 від 16 березня 2012 та договір про відступлення прав за договором застави рухомого майна № 460312/з/2 від 16 березня 2012 року (а.с. 15-16 том 1).

Вирішуючи питання щодо дійсності договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 16 червня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що ця угода має оплатний характер, а тому за своєю природою є договором факторингу, що свідчить про удаваність правочину. Оскільки фактором в цьому договорі є ТОВ «ЕКОПІК-Україна», яке не має права надавати фінансові послуги (здійснювати факторингові операції), то договір факторингу, який приховали сторони, є недійсним. Недійсність факторингу за кредитним договором призводить до недійсності і передачі права вимоги за забезпечувальними договорами (іпотеки, застави).

При цьому суд вважав порушеними права ОСОБА_3 всіма оспорюваними договорами, бо ними передано право вимоги за договорами, які укладав позивач і як фізична особа, і як директор ПП «Вікі». Учасниками спірних відносин, крім позивача, суд вважав ПП «ВІКІ» та ТОВ «ЕКОПІК-Україна».

Проте не з усіма висновками суду та застосуванням ним норм матеріального та процесуального права можна погодитись.

Відмежування договорів факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), має проводитись на підставі аналізу загальних положень про зобовязання (глава 47 ЦК) та положень глави 73 ЦК (факторинг).

Так, діюче законодавство (глава 47 ЦК) передбачає порядок та підстави заміни сторони у зобовязанні, в тому числі кредитора.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором ( стаття 519 ЦК).

Податкове законодавство визначає відступлення права вимоги як операцію з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації ( підпункт 14.1.255 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу).

Відступлення права вимоги покладено в основу і договору факторингу (фінансування під відступлення права вимоги), що передбачено статтею 1077 ЦК, за умовами якого одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження іншої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право вимоги до третьої особи (боржника).

Отже спільною рисою договору про відступлення права вимоги (цессї) та договором факторингу є те, що вони базуються на заміні кредитора у зобовязанні.

При цьому, на відміну від першого, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 6 липня 2015 року ( справа №6-301цс15).

Відмінність предмету цих типів договорів (відступлення права вимоги на платній або безоплатній основі та фінансування під відступлення права вимоги) позначається і на обсязі прав та обовязків сторін угоди. Характер послуги з фінансування іншої особи у факторингових відносинах вимагає і певний статус особи, що здійснює таку діяльність (наявність права на надання фінансових послуг).

Таким чином, остаточно вирішити питання про те, чи має договір відступлення права вимоги ознаки факторингового, можна на основі таких критеріїв як мета укладення договору, предмет договору, права і обовязки, які виникають у сторін внаслідок укладення договору.

Проте суд першої інстанції не проаналізував умови договору про відступлення права вимоги від 16 червня 2014 року, зокрема, сукупність умов, викладених у пунктах 1.1.та 2.1-2.3; не встановив дійсну мету його укладення; а відступлення права вимоги «за плату», як то зазначено у пункті 1.1 договору від 16 червня 2014 року, вважав достатнім доказом фінансування новим кредитором (ТОВ «ЕКОПІК-Україна») первісного кредитора (ПАТ Банк «Морський»).

Поза увагою суду залишилось і питання про те, яким чином права ОСОБА_3 порушують договори від 1 вересня 2014 року про відступлення прав вимоги за договорами застави рухомого майна. Як договори про відступлення права вимоги, так і договори застави укладені між юридичними особами.

Цей недолік став наслідком невірного визначення судом дійсних учасників спірних правовідносин, які мали бути залучені до участі у справі.

Так, особами, які беруть участь у справі є, насамперед, сторони правочину (пункт 25 постанови №9 Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним»).

Проте, позовні вимоги ОСОБА_3 заявлені до відповідачів ТОВ «ЕКОПІК-Україна» та ПП «ВІКІ», тоді як останній взагалі не є стороною оспорюваних угод та наразі перебуває у стадії припинення на підставі судового рішення про банкрутство (а.с.131-134 том 2).

Сторонами оспорюваних договорів про відступлення права вимоги є ПАТ Банк «Морський» та ПП «ВІКІ».

Результати розгляду спору про визнання цих правочинів недійсними безпосередньо впливають на матеріальні права цих осіб.

Позовних вимог до ТОВ Банк «Морський» ОСОБА_3 не заявляв. До участі у справі в суді першої інстанції ця особа не залучена.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 3 вересня 2015 року почато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Виходячи з положень статті 303 ЦПК апеляційний суд, установивши, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вирішив питання про права та обовязки осіб, не залучених до участі у справі, не має повноважень на їх залучення на стадії апеляційного провадження.

Такий висновок повязано з дією засадницьких принципів цивільного процесу (диспозитивність, змагальність тощо). При цьому апеляційний суд має розглянути спір так, щоб права цієї особи не були порушені.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, що є підставою для його скасування з ухваленням по справі нового рішення про відмову у позові ОСОБА_3, заявленого до ТОВ «ЕКОПІК-Україна» та ПП «ВІКІ».

Відповідно до статті 88 ЦПК з позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені відповідачем при подачі апеляційної скарги, у розмірі 2425,28 грн.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОПІК-Україна» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 Господіна Тодорова до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОПІК-Україна» та приватного підприємства «ВІКІ» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 Господіна Тодорова на користь товариства з обмеженою відповідністю «ЕКОПІК-Україна» 2425,28 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Шаманська

ОСОБА_4