АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 761/9974/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4128/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківський прав та стягнення аліментів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківський прав та стягнення аліментів, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте відповідач жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Крім того, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні дитини, яка проживає з позивачем, з відповідача мають бути стягнуті аліменти. Просила суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно, починаючи з 15.03.2016 і до досягнення дитиною повноліття; позбавити ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківський прав та стягнення аліментів задоволено.

Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 500 (п'ятсот) гривень 00 копійок з індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 15 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3. Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 551 гривна 20 копійок.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник відповідача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_6, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неправильно установлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Так, обґрунтовуючи висновки щодо позбавлення батьківських прав відповідача, показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, суд першої інстанції, не звернув уваги, що покази цих свідків ґрунтуються на особистих припущеннях та є упередженими. Посилаючись у рішенні суду на висновок Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації за №109/03/40-8821 про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, суд першої інстанції не дав оцінки змісту цього документу, оскільки висновок не містить обґрунтування доцільності позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. Також судом не врахована та обставина, що відповідач не був обізнаним про місце перебування дитини, а в матеріалах справи відсутні докази такої обізнаності, до того ж, відповідач має сім'ю та значний час приділяє вихованню та навчанню своїх доньок, тому не завжди має можливість спілкуватися з сином, хоча має таке бажання та прикладав зусиль про свою участь у вихованні дитини з матір'ю без залучення державних органів. Звернув увагу на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не встановлено, чи буде такий захід, як позбавлення відповідача батьківських прав, відповідати інтересам розвитку дитини, враховуючи висловлене у суді бажання батька надалі спілкуватися з ОСОБА_7.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_6 в судове засідання, яка належним чином про час та місце розгляду справи була повідомлена, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог ( ч.1 п.2 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обгунтованим визнається рішення , в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи , висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

В Україні законодавство про охорону дитинства грунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості».

Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Згідно ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Визначення поняття «позбавлення батьківських прав» міститься в Постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до якої позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язкам

Позбавлення батьківських прав, як зазначено вище - це крайня міра такої відповідальності, яка регулюється ст. 164-169 СК України.

Згідно статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Із змісту ст. 164 СК України випливає, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він не забрав дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляв щодо неї батьківського піклування; ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджений за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно сина ОСОБА_7 та стягуючи з нього аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 500 гривень з індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 15 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття суд першої інстанції виходив з доведеності зазначених позовних вимог.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів погоджується лише частково виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2002. 20.12.2006 шлюб між сторонами був розірваний за ініціативою ОСОБА_6 Питання поділу майна подружжя вирішено мировою угодою. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Його батьками в свідоцтві про народження зазначені: батько - ОСОБА_5, мати - ОСОБА_6. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір'ю.

Під час розгляду справи суд першої інстанції вважав встановленими законні підстави для позбавлення батьківських прав відповідача щодо спільного сина сторін.

Але з таким висновком суду погодитись не можна дивлячись на таке.

Відносини, які склалися між батьками неповнолітньої дитини свідчать лише про те, що мати стає на заваді зустрічей батька із сином.

В той же час батько у зв'язку із небажанням надмірного травмування психіки дитини, яка водночас вимушено пережила розлучення батьків і має змиритися із ситуацією яка склалася в їхній родині, їде на поступки матері дитини щодо проведення зустрічей лише з ініціативи останньої, яка в подальшому через її небажання не надходить. Окрім того, батько в цілях повноцінного розвитку дитини та з урахуванням її перехідного віку вимушений змиритися із продиктованими матір'ю умовами, які в дійсності не відповідають справжнім потребам у спілкуванні сина з батьком. Не перешкоджав відповідач і подорожам сина за кордон, надаючи на це свою згоду. До того ж, питання зі сторони позивача щодо стягнення аліментів після розірвання шлюбу між сторонами не ставилося. А тому, не можна вважати, що батько ухиляється від матеріального забезпечення дитини.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів шляхом отримання допомоги суду у вирішенні тих питань, які вона сама з об'єктивних причин не може вирішити, а у даному випадку щодо заслуховування думки сина сторін з приводу спору, який виник між сторонами (його батьками).

Відповідачем в ході судового розгляду з метою уникнення вірогідності зайвого травмування дитини було висловлено думку про заперечення щодо виклику та вислуховування думки неповнолітнього сина, а представник позивача з цього питання покладалася на розсуд суду. Між тим, ч.1 ст. 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно чинного законодавства суд за своєю ініціативою не вповноважений на збирання доказів, а лише сприяє цьому, як передбачає ст.10 ЦПК України, зміст якої було роз'яснено сторонам справи.

Не можна прийняти до уваги, як належний та допустимий доказ у розумінні ст. 57 ЦПК України висновок від 13.06.2016 №109/02/40-4979 органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5, оскільки він є одностороннім та необ'єктивним.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Позивач не надала суду належних доказів про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не довела його винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку сина.

Відповідач у процесі судового розгляду справи в апеляційному суді заперечував своє ухилення від виконання батьківських обов'язків стосовно неповнолітнього сина пояснивши, що має бажання брати участь у його вихованні та утриманні.

В матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню сина.

Враховуючи вищевикладене , рішення суду в частині позбавлення батьківських прав не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Пред'являючи позов до суду про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_5, позивач ОСОБА_6 зазначала, що після розлучення, син знаходиться на її утриманні, проживає з нею, а відповідач не надає матеріальної допомоги на нього.

Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.

За приписом ч.ч.1,2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтями 155, 180, 181, 182, 183 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а при ухиленні батьків від цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються з них у судовому порядку, у розмірі визначеному судом.

В статті 180 Сімейного Кодексу України відтворюються положення статті 51 Конституції України, зобов'язуючи батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Тобто на батька і матір покладається рівний обов'язок по утриманню дитини.

При цьому слід врахувати, що батьки несуть рівні аліментні обов'язки щодо утримання дитини, з цього випливає, що виплачувані одним з батьків аліменти мають складати лише половину суми, що мають витрачатися на утримання дитини.

За загальним правилом способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними ( ч. 1, 2 ст. 181 СК України). У разі відсутності домовленості між батьками відносно утримання їх дітей той із батьків, з яким проживає дитина (діти), має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає два способи визнання розміру аліментів: у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини ( стаття 183 СК України) та у твердій грошовій сумі ( стаття 184 СК України).

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу .

Згідно із ч.1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При розгляді справи в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на неповнолітнього сина встановлено, що відповідач не працює і доходу не має. Позивач просила стягнути аліменти на сина у твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно

Зваживши на наведене та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що розмір стягнутих аліментів по 500 грн. щомісячно з відповідача на неповнолітню дитину, судом першої інстанції визначено правильно. У суду були всі правові підстави до задоволення позовних вимог в цій частині. Правових підстав до задоволення апеляційної скарги в цій частині не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року в частині задоволених позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасувати та в цій частині позовних вимог відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: