У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно;

-за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, приватний нотаріус Острозького районного нотаріального округу Тишкун Жанна Яківна про визнання права власності на майно, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном та

-за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину за законом,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представника - ОСОБА_7, третьої особи, що заявила самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6, її представника - ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 20/56 частин садибного житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1. В іншій частині відмовлено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/28 частин садибного житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за цією ж адресою. В іншій частині позову відмовлено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/7 частину садибного житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 5/56 частин садибного житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за цією ж адресою. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність в зв'язку з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що 13 серпня 2014 року ОСОБА_9 складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Тишкун Ж.Я., відповідно до якого все належне йому майно ОСОБА_9 заповів їй.

Належне ОСОБА_9 майно, за правилами ст. 1268 ЦК України успадкувала вона, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку для прийняття спадщини, визначеного ст. 1270 ЦК України, не заявили про відмову від спадщини.

Однак, за життя заповідач виготовив лише технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1 але не зареєстрував за собою право власності на зазначене нерухоме майно.

У зв'язку з вищевикладеним нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Судом не було враховано, що ОСОБА_9 належав житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1, що підтверджується записом в погосподарській книзі №4 особовий рахунок НОМЕР_1 Верхівської сільської ради Острозького району.

Також, судом було безпідставно відмовлено їй у задоволенні заяви про застосування позовної давності.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок який знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 на час набуття чинності Законом України "Про власність" відносився до типу "колгоспний двір", членами якого були ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а тому вони набули право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, як майно колишнього колгоспного двору і їх частки є рівними (по 1/7 частці). У березні 2008року померла ОСОБА_10, у червні 2008року помер ОСОБА_11, у лютому 2013 помер ОСОБА_12, у вересні 2015року помер-ОСОБА_9. Встановивши частки кожного із спадкодавців у спірному майні, коло спадкоємців, які прийняли спадщину після кожного із вказаних спадкодавців, суд, в межах заявлених позовних вимог, визначив, що частка ОСОБА_13 у спірному будинковолодінні після смерті ОСОБА_9 становить-20/56 частин, частка ОСОБА_11 -як майно колгоспного двору та після смерті ОСОБА_10 становить 5/28частин, частка ОСОБА_3 як майно колгоспного двору становить 1/7 частина, а частка ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_11 становить 5/56 частин.

Такі висновки суду є правильними, вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 120 ЦК України (в редакції, яка діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності, а відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу частки кожного члена двору рівні, включаючи неповнолітніх та непрацездатних членів двору.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Статтями 63, 64 ЗК України (1970року) встановлено, що кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах

норм, передбачених статутом колгоспу. Присадибна земельна ділянка надається колгоспному двору за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених); її розміри встановлюються з урахуванням кількості членів двору та їх трудової участі в громадському господарстві колгоспу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції будівництво зазначеного будинку було проведено на підставі рішення загальних зборів членів колгоспу ім.Енгельса від 14.02.1986 року, яким ОСОБА_9 було виділено земельну ділянку розміром 0,10 га в с.Шлях для будівництва житлового будинку та господарських будівель і рішень виконкому Верхівської сільської ради Острозького району від 11.03.1986 року №19 та рішення виконкому Острозької районної ради народних депутатів №261 від 16.09.1986 року з якого вбачається, що ОСОБА_9 було зобов'язано після завершення будівництва нового житлового будинку знести старий житловий будинок, який знаходився в межах тієї ж земельної ділянки. Було відведено межі земельної ділянки та визначено межі споруд, що підтверджується актом виносу в натуру меж земельної ділянки.

Будівництво спірного житлового будинку було проведено в 1987 році і станом на 1991 рік він відносився до типу "колгоспний двір".

Вказані обставини встановлені судом на підставі належно оцінених доказів, що містяться у справі та пояснень всіх позивачів, відповідачів та третіх осіб із самостійними вимогами щодо предмету спору.

За наведеного, доводи апеляційної скарги про належність житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності лише ОСОБА_9 не ґрунтуються на нормах матеріального права та наданих суду доказах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції також встановлено, що головою колгоспному двору був ОСОБА_9 і станом на 15 квітня 1991 року членами двору, котрі не втратили права на частку в його майні (у будинку АДРЕСА_1) крім нього є також його дружина ОСОБА_10, їх син ОСОБА_3 (станом на 15.04.1991 року проходив строкову військову службу), син ОСОБА_11.(станом на 15.04.1991 року був неповнолітнім), дочка ОСОБА_11 (ОСОБА_2) (станом на 15.04.1991 року була неповнолітньою), син ОСОБА_12.(станом на 15.04.1991 року проходив строкову військову службу) та дочка останнього ОСОБА_11.(станом на 15.04.1991 року була неповнолітньою), а тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що вони в рівних частках мають право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1. померла ОСОБА_10

Належне ОСОБА_10 майно за правилами ст. 1268 ЦК України, успадкували її чоловік - ОСОБА_9 та діти ОСОБА_12, ОСОБА_11, оскільки постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку для прийняття спадщини, визначеного ст. 1270 ЦК України, не заявили про відмову від спадщини, а також ОСОБА_11 - дочка спадкодавця, яка протягом строку, визначеного ст. 1270 ЦК України подала заяву про прийняття спадщини.

13.06.2008 року помер ОСОБА_11, який заповіту не склав. Належне йому майно, за правилами ст. 1268 ЦК України успадкували його батько ОСОБА_9, оскільки постійно проживав спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку для прийняття спадщини, визначеного ст. 1270 ЦК України, не заявив про відмову від спадщини, а також ОСОБА_6 - дочка спадкодавця, яка на час смерті батька була малолітньою і від спадщини не відмовлялась.

10.02.2013 року помер ОСОБА_12, який заповітів за життя не складав. Належне йому майно, за правилами ст. 1268 ЦК України, успадкували ОСОБА_9 - його батько та його дочка ОСОБА_1, оскільки постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку для прийняття спадщини, визначеного ст. 1270 ЦК України, не заявили про відмову від спадщини.

15.09.2015 року помер ОСОБА_9, який нотаріально посвідчив заповіт, відповідно до якого все своє майно ОСОБА_9 заповів своїй внучці ОСОБА_1

Таким чином, визначивши коло спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті кожного із співвласників спірного майна, їх (спадкоємців) частки, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що після смерті ОСОБА_9 частка ОСОБА_1 у будинковолодінні становить-20/56 частин, частка ОСОБА_11 -як майно колгоспного двору та після смерті ОСОБА_10 становить 5/28частин, частка ОСОБА_3 як майно колгоспного двору становить 1/7 частина, а частка ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_11 становить 5/56 частин.

ОСОБА_1 із вимогами про визнання за нею права власності на 1/7 частку у спірному будинковолодінні, як майно колгоспного двору та про право власності на 5/56 частин після смерті батька ОСОБА_12 не зверталась.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позовної давності, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що між сторонами у справі спір щодо майна колишнього колгоспного двору виник в 2016 році, а тому строк позовної давності не пропущений.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,314,315,317,325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення залишити Острозького районного суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Боймиструк С.В.

Шимків С.С.