Справа № 369/8160/15-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/3992/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 27.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Мельника Я.С., Суханової Є.М.,

секретар: Шуляк Д.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог вимог зазначала, що, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, вона є власником земельної ділянки площею 0,4380 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова, а ОСОБА_3 є власником сусідньої земельної ділянки.

Позивач вказувала, що у 2015 році їй стало відомо, що відповідач зайняла частину її земельної ділянки шляхом встановлення паркану та фундаменту, оскільки при винесенні меж в натурі була встановлена невідповідність конфігурації її земельної ділянки в плані меж земельної ділянки її державному акту на право власності на земельну ділянку, що підтверджується актом Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку відповідач усувати порушення не бажає, у звязку із чим порушуються права позивачки, ОСОБА_2 просила зобовязати ОСОБА_3 звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, частину земельної ділянки площею 0,0230 га по вул. Садовій в с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер :01:027:0022, шляхом знесення огорожі та фундаменту.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_3 звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, частину земельної ділянки площею 0,0230 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова (кадастровий номер :01:027:0022), шляхом знесення огорожі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427459 від 20 липня 2011 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,4380 га, яка розташована по вул. Садовій, 43 в с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області (т. 1, а.с. 9).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 387981 від 21 квітня 2005 року, виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Бобрицької сільської ради 13 сесії 3 скликання від 23 липня 2004 року № 224/3, їй належить земельна ділянка площею 0,150 га по вул. Садовій в с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області (т. 1, а.с. 38).

Як вбачається із вказаних державних актів, позивач та відповідач є власниками сусідніх земельних ділянок.

У 2015 році за замовленням ОСОБА_2 проведені роботи із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки. При проведенні землевпорядних робіт щодо винесення в натурі меж земельних ділянок та встановлення межових знаків згідно державного акту ОСОБА_2Л спеціалістами встановлено, що фактично конфігурація земельної ділянки не відповідає конфігурації земельної ділянки, зазначеній в державному акті.

Згідно з актом Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року при обстеженні земельної ділянки позивачки виявлено, що ОСОБА_3 самовільно захопила земельну ділянку площею 0,0230 га (згідно з геодезичними вимірюваннями сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6В.), встановивши на ній деревяні стовпчики по периметру, які обтягнула металевою сіткою (т. 1, а.с. 4).

Як вбачається з листа Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 13 жовтня 2016 року № 02-09/2568, згідно із зведеним кадастровим планом земельних ділянок, складеного ТОВ «Торговий дім «Земля» на підставі каталогу координат наданого Управлінням Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області (лист від 01.07.2016 № 21-1012-99.5-1106/2-16), на сьогодні частина земельної ділянки з кадастровим номером :01:027:0022 частково накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :01:027:0004, площа накладки складає 0,0210 га.

Згідно з висновком судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_7 викладених у висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 12999/16-41 від 04 листопада 2016 р. по цивільній справі № 369/12869/15-ц, межі належної ОСОБА_3 земель ділянки з кадастровим номером :01:027:0004 були порушені у звязку з накладенням на неї меж земель ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером :01:027:0022. Площа накладання становить 0,0210 га.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, і акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

При цьому акт приймання-передачі межових знаків на зберігання є основним документом в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, після складання та підписання якого виключається спір між суміжними користувачами.

Крім того, відповідно до п. 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

У ч. 3 ст. 198 ЗК України передбачено, що кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Отже, непогодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами позбавляє землевпорядну організацію виготовити позивачу технічну документацію із землеустрою її частки земельної ділянки та погодити технічну документацію з компетентними органами.

Відповідач заперечувала погодження меж земельної ділянки позивача з суміжними власниками та землекористувачами та зазначала, що вона та інші суміжні землекористувачі не повідомлялися та не були присутні при виготовленні технічної документації позивачки із землеустрою, а також при встановленні (відновленні) меж її земельної ділянки (акт прийому-передачі межових знаків від 25 червня 2015 року), про що свідчить відсутність їх підписів в цьому акті.

Колегія суддів критично оцінює акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 25 червня 2015 року, оскільки відповідачем не погоджено меж земельної ділянки із позивачем.

Разом з цим, відповідачем було надано до суду акт перенесення в натуру (на місцевість) меж та передачі під охорону та збереження межових знаків земельної ділянки ОСОБА_3 від 14 липня 2005 року, який підтверджує закріплення меж її земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно з планом меж, що додавався до цього акта, тобто те що її земельна ділянка була винесена в натурі у 2005 році саме вказаної площі та конфігурації і знаходиться на час розгляду справи в тих межах, які були закріплені у 2005 році.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Перелік способів захисту порушених прав визначено статтею 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. За ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

За правилами ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як визначено у ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном . Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції також врахував позицію Верховного ОСОБА_3 України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 143 ЦПК України визначає що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів які б підтвердили існування порушень з боку відповідача відносно земельної ділянки позивача.

Докази, що були надані позивачем суд не взяв до уваги, оскільки вони спростовуються доказами що надавались стороною відповідачам, а саме - листом Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 13 жовтня 2016 року № 02-09/2568 (т. 2, а.с. 26) та висновком судового експерта по цивільній справі № 369/12869/15-ц (т. 2, а.с 33-45).

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань в сфері геодезії, сторони мали право заявляти клопотання у справі про призначення судової земельної-технічної експертизи.

Однак, в межах даної цивільної сторонами не було заявлено клопотань щодо проведення відповідної земельно-технічної експертизи для встановлення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Належних та допустимих доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, та відповідно підтверджували порушення норм Земельного кодексу України з боку відповідача, позивачем надано не було.

Отже, позивач не довела тих обставин на які вони посилалися як на підставу позовних вимог, не надала докази в обґрунтування позовних вимог, не спростували тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є її обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України, і відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Окрім того, Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року у справі № 369/12869/15-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку.

Визнано незаконним і скасовано рішення Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області У сесії У скликання № 77-05-У від 10 березня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою» щодо відведення земельної ділянки в приватну власність для ведення особистого селянського господарства в с. Бобриця гр. ОСОБА_2

Визнано незаконним і скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427459 на ім' я ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,4380 га, цільове призначення-ведення особистого селянського господарства, кадастровий № :01:027:0022, розташованої на території Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 20 липня 2011 року за № 04077 і скасовано його державну реєстрацію.

Вказане рішення оскаржувалося в апеляційному порядку і було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2017 року.

Твердження апелянта щодо неврахування судом першої інстанції всіх фактичних обставин справи оцінюються колегією суддів критично, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Посилання апелянта на неналежність доказів, врахованих судом при вирішенні справи, також відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді Я.С. Мельник

ОСОБА_8