Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 10 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 липня 1994 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, 2002 року народження. З 2012 року шлюбних стосунків сторони не підтримують та не ведуть спільне господарство. Зазначала, що збереження сім'ї неможливе.

Ураховуючи наведене, позивач просила шлюб, укладений з ОСОБА_5 та зареєстрований 26 липня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва, актовий запис №662, розірвати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 12 грудня 2016 року, позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований

26 липня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградської райдержадміністрації м. Києва, актовий запис № 662, розірвано.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 26 липня 1994 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син ОСОБА_6.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилалася на те, що з 2012 року шлюбних стосунків сторони не підтримують та не ведуть спільне господарство. Причиною розірвання шлюбу вказувала подружню зраду відповідача.

Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. ч. З, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ч. ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Встановивши, що спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим, суд правильно застосував положення ст. ст. 24, 55, 56 СК України, встановив фактичні обставини справи та прийшов правильного висновку про розірвання шлюбу.

За змістом ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

З аналізу ст. 111 СК України вбачається, що закріплена у коментованій статті норма є диспозитивною. Оскільки, суд буде вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час підготовки справи до розгляду або під час попереднього засідання, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення.

Диспозитивність норми підкреслюється і у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо невжиття судом заходів для примирення подружжя, суд апеляційної інстанції, встановивши, що сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, позивач має стійку позицію щодо розірвання шлюбу та неможливості примирення, дійшов обґрунтованого висновку про недоцільність такого заходу.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги щодо невиконання судом обов'язку по вжиттю заходів щодо примирення подружжя вбачаються безпідставними та ґрунтуються на довільному трактуванні норми ч. І ст. 111 СК України та роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Посилання відповідача у касаційній скарзі на те, що сторони мають дитину, 2002 рокународження, само по собі не може бути підставою для відмови в розірванні шлюбу, оскільки судами встановлено факт того, що сім'я розпалась, при цьому, розірвання шлюбу не впливає на права та обов'язки по відношенню до дитини.

Щодо доводів касаційної скарги про неповідомлення відповідача судом першої інстанції про день, час та місце судового засідання та розгляд справи за його відсутності слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був присутній в судовому засіданні при розгляді апеляційним судом поданої ним апеляційної скарги на рішення місцевого суду. У ході апеляційного розгляду позивач у повній мірі використав надані йому процесуальним законом право на подання доказів, надання особистих пояснень та заперечень на позов.

Апеляційний суд дав належну оцінку усім доводам відповідача та обставинам, на які він посилався в обґрунтування своїх заперечень на позов та звернув увагу на те, що апеляційна скарга не містила доводів, які давали б підстави вважати про можливість відновлення шлюбних стосунків та збереження сім'ї.

Оскільки право відповідача на участь у розгляді справи, подання доказів та надання особистих пояснень було у повній мірі відновлено та реалізовано на стадії апеляційного перегляду судового рішення, розгляд справи в суді першої інстанції за його відсутності не призвів до неправильного встановлення обставин справи та її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування правильного по суті рішення суду виключно за наведених обставин.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська