У х в а л а

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ІваненкоЮ.Г.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу Власенко Марина Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 червня 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Власенко М.І.

Позивач посилалася на те, що договір купівлі-продажу не відповідає її внутрішній волі, бо маючи на меті продати квартиру, вона не мала наміру продавати її саме сину ОСОБА_5, бажала лише уповноважити сина на продаж квартири і на час укладання спірного договору їй не було відомо, як оформлюються права представника на вчинення правочинів від імені довірителя. Вона хибно сприйняла правоту природу та предмет спірного договору, тобто вчинила його під впливом помилки. Договір не спрямований на настання правових наслідків, оскільки в п. 2 договору купівлі-продажу вказано, що продаж квартири вчинено за 148 066 грн, які продавець отримав повністю до підписання договору, однак грошей від ОСОБА_5 вона в зазначеному розмірі не отримувала, про що свідчить відсутність розписки чи іншого документа на підтвердження отримання нею грошей.

А тому позивач просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 17 червня 2015року недійсним.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2953цс15.

Позивачем не надано доказів на підставі належних і допустимих доказів про наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач у позовній заяві зазначила, що вона мала намір відчужити житло.

Доводи про те, що за оспорюваним договором купівлі-продажу не були отримані нею кошти також спростовуються встановленими судами обставинами та матеріалами справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року та ухвала апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2016 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8 відхилити, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В. Маляренко