Єдиний унікальний номер 239/244/17 Номер провадження 22-ц/775/2080/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Жданової В.С., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» 2321,72 грн. - заборгованість за кредитом, 4173,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а всього: 6495,65 грн. заборгованості за кредитним договором від 04.05.2011 року.

В іншій частині позову - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним заочним рішенням не погодився позивач ПАТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд змінити рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року в частині зменшення заборгованості по процентам, задовольнивши позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в частині зменшення заборгованості по процентам прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушення норм процесуального та матеріального права.

Суд першої інстанції безпідставно самостійно здійснив розрахунок заборгованості по процентам за власною формулою та стягнув суму цього розрахунку без врахування підвищеної процентної ставки.

Вважає, що суддя не має спеціальних знань для здійснення розрахунку, економічна експертиза у справі не проводилась.

Зазначає, що збільшення розміру процентної ставки ПАТ КБ «Приватбанк» відбулось у строки та спосіб, що передбачені кредитним договором, а тому у суду не було правових підстав для зменшення заборгованості по процентам, відповідач зобов'язаний отримувати виписки по картрахунку відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг.

В судове засідання апеляційного суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити (а.с. 113).

Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду

справи повідомлений належним чином, про що свідчить отамання ним телефонограми (а.с. 111).

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у

справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки позивач ПАТ КБ «Приватбанк» оскаржує рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по процентам, тому апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в цій частині.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 4 травня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, шляхом подачі анкети-заяви, відповідно до якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 6).

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 4 травня 2011 року вбачається, що заборгованість за кредитом станом на 31 травня 2017 року складає 39999,82 грн., яка складається з наступного: 2321,72 грн. - заборгованість за кредитом; 31797,16 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3500,00 грн. - заборгованість за комісією; 2380,94 грн. - заборгованість по судовим штрафам. Під час користування кредитними коштами позивач 01.04.2015 року змінив розмір відсотків за користування кредитом до 43,20% (а.с. 4-5).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом в розмірі 36% річних та відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення підвищених відсотків за користування кредитом, виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині заборгованості за кредитом та

необґрунтованості підвищення відсотків за користування кредитом.

Такі висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, і відповідають фактичним обставинам справи.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Апеляційним судом встановлено, що 4 травня 2011 року відповідач ОСОБА_3 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір, який складається з анкети-заяви, Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, відповідно до умов яких він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

З заяви-анкети, яка підписана відповідачем, вбачається, що "Я згоден з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами узгоджені між мною та банком. Я ознайомлений з договором надання банківських послуг до його укладання та згодний з його умовами…» (а.с. 6 зв. стор.).

Підписавши вказану заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та користуючись кредитними коштами, апеляційний суд вважає, що між сторонами по справі існують кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів, тому доводи апеляційної скарги про не укладення кредитного договору не ґрунтується на законі та обставинах справи.

Згідно до розділу 2.1.1 «Кредитні карти» Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» №СП-2010-256 від 06.03.2010 року (далі Умови) для надання послуг Банк видає Клієнту Карту, вид якої визначений в Пам'ятці клієнта (Довідка про умови кредитування) та Заяві, підписанням якої Клієнт та Банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору

є дата отримання Карти зазначена в Заяві (п. 2.1.1.2.1) (а.с. 8-31).

Отже, 4 травня 2011 року відповідач отримав кредит в розмірі 3200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з п. 2.1.1.2.3 Умов після отримання Банком від Клієнта необхідних документів та Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банка, і Клієнт дає право Банку в будь-який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов підписання цього Договору є прямою та безумовною згодою Клієнта стосовно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком.

З деталізованої виписки по картрахунку, наданої позивачем, вбачається, що йому встановлений кредитний ліміт в розмірі 2330,00 грн., він користувався кредитними коштами та поповнював картку готівкою в терміналі самообслуговування до 21 грудня 2013 року (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування в м. Новогродівка) (а.с. 84-88).

Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов Клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевищенню платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачає ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦПК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є порушенням зобов'язання.

Пункт 2.1.1.5.6 Умов передбачає, що в разі невиконання зобов'язань за Договором на вимогу Банку Клієнт зобов'язаний виконати зобов'язання по поверненню Кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), оплаті винагороди Банку.

З розрахунку заборгованості, зробленому позивачем, вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором від б/н від 4 травня 2011 року станом на 31 травня 2017 року складає з: заборгованості за кредитом - 2321,72 грн., заборгованості за процентами - 31797,16 грн.; нарахована комісія - 3500,00 грн. та судові штрафи - 2380,94 грн. (а.с. 4-5).

Відтак, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не вносить щомісячних платежів, в тому числі не сплачує проценти за користування кредитом, Банк обґрунтовано відповідно до п. 2.1.1.5.6 Умов звернувся до суду з позовом про стягненням заборгованості в примусовому порядку.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, які зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів з урахуванням підвищеної процентної ставки, апеляційний суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що з 01.01.2013 року процентна ставка змінювалась до 30,00%, з 01.09.2014 року - до 34,80 %, з 01.04.2015 року - до 43,20% (а.с. 4-5).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно п. 1.1.3.2.3 Умов Банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду із змінами, вважається, що Клієнт прийняв нові умови (а.с. 8-31).

Оскільки з виписки по картрахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідач, починаючи з 21.12.2013 року кредитною карткою не користується, будь-яких грошових витрат, операцій не здійснював, тому підстави для нарахування йому збільшених процентів за користування кредитом з 01.04.2015 року до 43,20% відсутні.

Отже, при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід використовувати сплату процентів в розмірі 36,00% річних на суму залишку заборгованості.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення процентів за користування кредитом із розрахунку 36% на рік за весь період, без урахування підвищення процентної ставки.

Довід апеляційної скарги щодо зобов'язання відповідача отримувати виписки про стан картрахунку та про зроблені операції по картрахункам відповідно до п. 1.1.2.3 апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

В судовому засіданні не доведено, що відповідно до п. 1.1.3.1.9 відповідач був підключений до системи INTERNET-banking (ПРИВАТ24), про що має бути зазначено у анкеті-заяві (а.с. 13 зв. стор.).

Аналізуючи цей документ, апеляційний суд прийшов до висновку, оскільки в анкеті-заяві не зазначено факту підключення відповідача до системи INTERNET-banking (ПРИВАТ24), вважати, що він з часу укладення кредитного договору підключений до цієї системи не можна.

Інші приведені в апеляційні скарзі доводи висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині, обґрунтовуючи безпідставність підвищення процентної ставки за користування кредитом, помилково послався на вимоги ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України. Проте таке посилання не впливає на правильність ухваленого рішення.

Отже, апеляційний суд дійшов до висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення суми заборгованості по підвищеним процентам за користування кредитом не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Заочне рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: