Справа № 462/5341/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2017 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Палюх Н.М.

при секретарі Андрушко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 у листопаді 2017 року звернулася з позовом у суд про зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності їй та її дядькові ОСОБА_2, зокрема їй належить 1/3 частина квартири, а ОСОБА_2 2/3 частини такої. Відповідач ОСОБА_2 з 2012 року не проживає у вказаній квартирі та не приймає участі в утриманні такої. В цій квартирі проживають її батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є пенсіонерами по інвалідності і єдиним джерелом доходу яких є пенсія. Оскільки відповідач не проживає у квартирі, то і послуги йому не надаються, а у її батьків виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Вказана ситуація негативно впливає на матеріальний стан її батьків, а також на її матеріальний стан, оскільки вона змушена систематично надавати батькам матеріальну допомогу для оплати комунальних послуг. Тому вона, як співвласник квартири, змушена звернутися до суду щодо зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за місцем проживання, без позбавлення його права власності на квартиру.

В судовому засідання представник позивачки позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причину неявки не повідомив і суд ухвалив розглядати справу без його участі, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачка просить зняти відповідача, який є співвласником спірної квартири, з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст.319,322 ЦК України та ст.7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 знаходиться в спільній частковій власності позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, зокрема ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири, а ОСОБА_2 2/3 частини такої, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомості від 03.11.2017р. та витягами про державну реєстрацію прав від 17.12.2011р., свідоцтвом про право власності на квартиру від 24.07.1996р.

Згідно довідки ЛКП „Левандівка" від 02.11.2017р. /а.с.8/, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані три особи: відповідач ОСОБА_2, його брат ОСОБА_3 та невістка ОСОБА_4

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у АДРЕСА_1, що підтверджується актами ЛКП „Левандівка" від 25.01.2017р. 11.05.2017р., 02.11.2017р. /а.с.5-7/.

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Приписами частини першої статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обовязковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як видно з аналізу вищевказаних норм законодавства, право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання особи, яка є власником житлового приміщення, не передбачено чинним законодавством України.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для зняття відповідача з реєстраційного обліку за місцем проживання, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 225-226 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд, що його ухвалив, шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя