Справа № 450/3139/16-ц Провадження № 2/450/572/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Штойка С.В.

за участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання поруки, що виникла на підставі договору поруки №219061-ДП1 від 21.07.2011 року, укладеного між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 припиненою, стягнути солідарно з ПАТ «ПроКредит Банк» суму сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5 було укладено Рамкову угоду, в межах якої було укладено договори про надання траншу від 28.03.2013 року та від 19.04.2013 року. В рахунок забезпечення виконання вказаного зобовязання позичальника по Рамковій угоді, між Банком та ОСОБА_6, між Банком та ОСОБА_4, між Банком та позивачем було укладено договори поруки, згідно якого поручитель зобовязаний належно повністю виконати зобовязання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості позичальника у звязку із порушенням умов кредитного договору чи неможливістю виконання ним його зобовязань. ОСОБА_6, ОСОБА_4І, та ОСОБА_3 є солідарними відповідачами за невиконаними зобовязаннями ОСОБА_5, а тому при зверненні до суду з питанням визнання поруки припиненою зачіпаються інтереси інших поручителів, оскільки всі поручителі підписували свої договори з розрахунку саме того, що є троє поручителів. Вважає, що ПАТ «ПроКредит Банк» в якості кредитора пропустив строк позовної давності предявлення будь-яких вимог до нього, в якості поручителя, та не має права вимагати примусового стягнення по договору поруки, а договір поруки припинив свою дію. Відповідно до п.8.6 Рамкової угоди, у разі виникнення заборгованості позичальника тривалістю понад 30 календарних днів позичальник зобовязаний здійснити повне дострокове погашення кредиту, виданого на підставі кредитного договору, по якому існує прострочення не пізніше ніж через 3 банківські дні з моменту настання тридцятого календарного дня прострочення незалежно від того, чи кредитор предявив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором. А тому по договору про надання траншу від 28.03.2013 року банк повинен був у шестимісячний строк, починаючи з 04.11.2014 року направити вимогу йому як поручителю, а по договору про надання траншу від 19.04.2013 року починаючи з 23.10.2014 року направити таку вимогу.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «ПроКредит Банк» проти позову заперечив та пояснив, що між АТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5В, було укладено рамкову угоду від 21.07.2011 року, в забезпечення якої 21.07.2011 року укладено договір поруки з ОСОБА_3 У звязку з виникненням заборгованості та непогашенням кредиту, позичальнику було направлено вимоги про дострокове погашення кредиту від 10.11.2015 року та поручителю вимогу від 02.12.2015 року про виконання зобовязань за договором поруки. Погашення заборгованості мало відбутися до 17.11.2015 року. У звязку з непогашенням заборгованості ні позичальником, ні поручителем, 04.12.2015 року до Шевченківського районного суду м.Львова було скеровано позовну заяву про стягнення заборгованості у тому числі і з позивача, як поручителя. Позовну заяву було подано в межа 6-ти місячного строку з моменту настання строку виконання зобовязання. Щодо поручителів ОСОБА_4І та ОСОБА_6, то вони не несуть солідарну відповідальність з позивачем, а несуть солідарну відповідальність з позичальником ФОП ОСОБА_5, а тому позовна заява не впливає на їх права та обовязки.

Відповідачі ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили.

Відтак, беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ОСОБА_6

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ПАТ «ПроКредит Банк», дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 21 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було укладено Рамкову угоду №FW301.598 про здійснення кредитором кредитування у межах лімітів умов кредитування, а позичальник зобовязується належно виконати всі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобовязань, а також належно виконувати усі інші зобовязання. Пунктом 2 даної угоди передбачено, що ліміт суми кредитування становить один мільйон гривень, ліміт строку кредитування встановлено у 120 місяців.

Пунком 8.2. даної угоди передбачено право кредитора вимагати дострокового погашення кредиту, зокрема, у разі прострочення погашення грошових зобовязань тривалістю більше ніж 3 банківські дні.

21.07.2011 року між ОСОБА_3 - поручитель та ПАТ «ПроКредит Банк» - кредитор було укладено договір поруки, згідно якого поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобовязань позичальника фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Розмір зобовязань позичальника визначається відповідно до кредитних договорів, при цьому розмір зобовязань, які виникають з Рамкової угоди (Рамкові угоди №WF301.598 від 21.07.2011 року, №WF301.600 від 21.07.2011 року з усіма діючими та майбутніми змінами та/або доповненнями до них) і укладених на її підставі кредитних договорів, визначається з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування, що на момент укладення договору становлять відповідно ліміт суми еквівалент 2000000 грн., ліміт строку кредитування до 21.07.2021 року.

28.03.2013 року на підставі та в межах Рамкової угоди №WF301.598 від 21.07.2011 року, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 отримав від Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» кредит в розмірі 150000 грн. на 24 місяці включно.

Договором №1 про внесення змін до вищевказаного договору траншу змінено строк користування на 42 календарні місяці від дати видачі кредиту включно.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку з виникненням заборгованості та непогашенням кредиту, позичальнику фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 було направлено вимоги про дострокове погашення кредиту від 10.11.2015 року та змінено строк виконання зобовязання сплата кредиту та вимога про сплату поручителем у термін 5 банківських днів достроково всієї суми по кредиту, відсотків, пені. Таким чином, погашення заборгованості мало відбутися до 17.11.2015 року.

Судом також встановлено, що 02.12.2015 року ПАТ «Про ОСОБА_7» направив позивачу вимогу про виконання зобовязання за договором поруки.

У звязку з непогашенням заборгованості ні позичальником, ні поручителем, 04.12.2015 року до Шевченківського районного суду м.Львова банком було скеровано позовну заяву до суду про стягнення заборгованості.

Таким чином судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» було подано позовні заяву у межах шести місяців з моменту настання строку виконання зобовязання.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів судом враховується, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що банком було направлено вимоги про погашення простроченої суми заборгованості в межах шестимісячного терміну. Також, слід зазначити, що до суду банк звернувся з позовом в межах шестимісячного строку з моменту отримання вимоги.

Отже, в суду відсутні підстави вважати, що банком було порушено строк, визначений ч.4 ст. 559 ЦК України, для визначення договору поруки припиненим, у звязку із пропуском шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 21 травня 2012 року висловленій в постанові №6-68цс11, відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року по справі № 6-75цс14 зазначено, що в разі якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитором було змінено строк виконання зобовязання згідно п.8.2 Рамкової угоди у звязку з простроченням виконання зобовязання, про що повідомлено позивача згідно вимоги від 02.12.2015 року.

Посилання позивача на аналіз заборгованості та визначення іншого, відмінного від встановленого банком, строку виконання зобовязання, а саме - початком вересня 2014 року, суд до уваги не бере, оскільки зміна строку виконання зобовязання є правом кредитора.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_8 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору поруки припиненим не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_3 понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, ст. 559 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд Львівської області, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії.

Суддя Мусієвський В.Є.