Справа № 639/1116/17
20 листопада 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді Іванової І.В.,
за участю секретаря Тущенко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення , -
23.02.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації за цією адресою.
13.10.2017 року ОСОБА_1 надала уточнення позову та просила виселити ОСОБА_2 з вказаної вище квартири.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зареєстрована та проживає в 1-й кімнатній квартирі готельного типу за адресою АДРЕСА_2. Вказане житло належить їй на праві власності за договором дарування від 20.11.2006 року , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 ,р№4001, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12781967 від 06.12.2006 року. Ніякої іншої нерухомості вона не має. Разом з нею , в даній квартирі зареєстрований ОСОБА_2. Родинних звязків з відповідачем вона не має. Близько 20 років тому , вона проживала у 2-кімнатній ізольованій квартирі у м. Харкові . Так, склалася ситуація, що випадково познайомившись з відповідачем, вона із співчутті та жалості , тимчасово дозволила йому проживати у її квартирі. Вона сподівалася, що він влаштує своє життя та ніяк не могла передбачити, що це затягнеться на довгий строк. Через деякий час вона зрозумила, що відповідач є запійним пяницею , зловживав спиртними напоями, залишався без роботи та грошей. На цьому ґрунті між ними виникали сварки та скандали, які доходили до рукоприкладства з його боку. Через його бійки, пянство, погрози та небажання залишити її житло, 12 років тому , вона вимушена була продати свою 2-кімнатну квартиру і придбати на ті гроші дві кімнати готельного типу у різних будинках з метою позбавитися жахливого життя , яке їй влаштував відповідач , тобто розїхатися. 8 років тому відповідач знову зявився в її житті, просив співчуття та допомоги, так як на гранті зловживання спиртними напоями та самовпевненості він втратив куплене житло, не мав постійного місця роботи, доходів . Вона розумила, що відповідачу потрібна тимчасова підтримка та мала надію, що відповідач почне нове життя , влаштується на роботу, вирішить своє житлове питання. З 04.11.2009 року він зареєстрований за адресою її житла. Але її розуміння ситуації, як зясувалося , ніяк не співпало із планом відповідача. Він знаходив роботу, яку втрачав після алкогольних запоїв. Тому , крім того , що вона з своїх доходів сплачувала комунальні платежі за квартиру, їй доводилося ще й витрачати гроші на його харчування та необхідні речі. Відповідач жодним чином в утриманні квартири , ремонті чи оплаті комунальних послуг участі не приймав. Та ще приходилося терпіти його тривалі періоди зловживання спиртними напоями, пяні сварки, побиття, але мала надію, що відповідач візьметься за розум та змінить своє життя на краще. Зрозумівши, що відповідач не робить кроків для поліпшення свого життя, проживає майже за її рахунок і його цілком влаштовує, завдає їй фізичних та моральних страждань, матеріальних збитків, вона звернулося до відповідача з проханням залишити її квартиру та знятися з реєстрації місця проживання. Це було 2 роки назад у січні 2015 року , але по теперішній час відповідач цього не вчиняє. Навпаки . після цього відповідач почав ще жорстокіше відноситися до неї, всіляко обзивати з побиттям, шантажував відправити до божевільні, із застосуванням фізичної сили не дозволяв зайти до квартири. Іноді їй приходилося ночувати у загальному коридорі будинку. Вона зверталася до поліції з проханням захисту від насильства, яке вчиняє відповідач по відношенню до неї. Впродовж цього року нею тричі викликався наряд поліції під час нападу на неї відповідачем. 23.07.2016 року на її виклик наряду поліції, із ним було проведено бесіду та попереджено про неприпустимість вчинення насильства. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляється, а тому вона змушена подати до суду заяву про виселення небажаного мешканця відповідача. У звязку з поганим станом здоровя та літнім віком , вона гостро потребує сторонньої допомоги. Соціальні служби не допомагають їй , оскільки в її квартирі зареєстрована та проживає працездатна особа. Вона має намір розпорядитися своєю нерухомістю, щоб спеціальний заклад для самотніх літніх людей чи фізична особа надавали їй якісну матеріальну , медичну та фізичну допомогу.
У судовому засіданні позивач повністю підтримала уточнений позов, просила його задовольнити та надала пояснення відповідні вищенаведеному.
Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за її відсутності.
Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. У звязку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухав пояснення позивача , дослідивши матеріали справи, вважає,що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно договору дарування квартири від 20.11.2006 року , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 р№4001 , позивачу у справі ОСОБА_4 належить на праві приватної власності квартира , однокімнатна у будинку готельного типу за адресою АДРЕСА_3 . (а.с.9 об.)
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вищезазначена квартира зареєстрована за ОСОБА_1. (а.с.9)
Як пояснила позивач у 2009 році вона дала згоду на оселення у вищевказаній квартирі як члену сімї , відповідачу у справі ОСОБА_2 та з її згоди його було зареєстровано за цією адресою.
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України, членами сім'ї, окрім дружини, батьків та дітей, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем.
Як вбачається з офіційного попередження про неприпустимість вчинення насильства в сімї від 01.08.2016 року, на яке посилається позивач у позовній заяві , відповідач ОСОБА_2 посварився язі своєю співмешканкою (позивачем у справі) , а тому отримав офіційне попередження (а.с.16).
Позивач у судовому засіданні не заперечувала той факт, що оселила відповідача у своїй квартирі та зареєструвала як члена сімї /сина/.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач є членом сім'ї позивача у розумінні законодавства України, тому до нього застосовується ст. 157 ЖК України.
Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Частина 1 ст. 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.
Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.
Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.
Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.
До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.
Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.
Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.
Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.
Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як з'ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти його з вищевказаної квартири.
Інших доказів, які б підтверджували систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку позивачем надано не було.
Передбачені вказаними статтями обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч. ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені саме ст.ст. 156,157 ЖК України.
Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1,3 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з вказаної квартири.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ,218,224-226 ЦПК України, суд-
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з моменту одержання його копії.

Суддя І.В.Іванова