"18" вересня 2017 р.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи тез самостійних вимог органу опіки і піклування Косівської РДА про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації з апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 10 серпня 2017 року.
Відповідно до ст. 19 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Цей документ не оголошується в судовому засіданні, приєднується до справи і є відкритим для ознайомлення.
За обставинами справи позивач звернулася з даним позовом та просила ухвалити рішення про визнання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їхню неповнолітню дочку ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком та зняття з реєстраційного обліку.
Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що проживає в АДРЕСА_1 у будинковолодінні, що належить їй на праві власності, де, окрім неї зареєстрований та проживає її чоловік - ОСОБА_5, а також тимчасово були зареєстровані, але фактично не проживають подружжя відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхня неповнолітня дочка ОСОБА_4. Відповідачі проживали у її будинку тільки з квітня до серпня 2016 року.
Вона є особою похилого віку, тому їй досить важко підтримувати будинок у належному стані, поратися по господарству та час від часу змушена користуватись допомогою сторонніх осіб.
Відповідачі не мають жодного стосунку до належного їй на праві власності будинковолодіння, та більше шести місяців не проживають в даному будинку, а точніше з серпня 2016 року, та не сплачують комунальних платежів. Особистих речей відповідачів в її будинку не має і, взагалі вони будинком не цікавляться. Особливу увагу звертає, що відповідачі ніколи членами її сім'ї не були, а тільки тимчасово зареєстровані до її господарства.
Рішенням Косівського районного суду від 10 серпня 2017 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхню неповнолітню доньку ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що належить на праві власності ОСОБА_1, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, просили його скасувати в частині визнання їх такими, що втратила право на користування жилим приміщенням та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянти у скарзі зазначали, що рішення суду є неправильним та незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач ОСОБА_1 є для ОСОБА_3 родичкою, рідною сестрою її бабусі. Оскільки у позивача не має дітей, запропонувала її та її чоловіку, здійснювати догляд за нею та проживати у її господарстві як одна сім'я і доглядати в старості. В 2013 році ОСОБА_1 виявила ініціативу та на користь ОСОБА_3 склала заповіт. У 2014 році з письмової згоди позивача вони разом з дитиною були зареєстровані до її житлового будинку. Тривалий час допомагали позивачу по господарству, підтримували його в належному стані. До позивача переїхали не тимчасово, а на постійне місце проживання, оскільки домовленість між ними була про постійне проживання та її догляд до смерті. Про постійне проживання свідчить той факт, що апелянти перевезли в житловий будинок позивача меблі, особисті речі, посуд.

В житловому будинку позивача зробили ряд робіт: оббили дерев'яною вагонкою коридор, знесли стару та спорудили нову піч, зробили побілку в кімнатах, ремонт в кухні, переробили вікна та пофарбували їх, зробили 3 нових дерев'яних дверей. Спільно з позивачем ОСОБА_2 переробив криницю, обробляли разом город, косили траву, обкошував господарство, сплачували комунальні платежі.

Всі роботи по господарству апелянти робили за згодою позивача і між ними було взаєморозуміння.

В серпні 2016 року позивач вигнала їх разом з неповнолітньою дитиною, перед тим вчинивши сварку.

Після цього неодноразово приходили в господарство щоб вселитися в нього, однак позивач до будинку не допускала.

Крім того, рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, а резолютивна частина суперечить мотивувальній. Позивач, звертаючись до суду посилалася виключно на вимоги ст. 71 ЖК УКРСР, згідно якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. З позовом до суду позивач звернулась 07 лютого 2017 року, тобто після шести місяців як вигнала апелянтів з будинку.

Суд першої інстанції також застосовує норми ч. 2 ст. 405 ЦК України, де зазначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік. У даному випадку суд вийшов за межі позовних вимог. Не проживали в будинку позивача через те, що вона їх вигнала та не допускала до будинку. Суд не дає оцінку цій обставині, а навпаки, взяв до уваги акти обстеження матеріально-побутових умов проживання, видані Смоднянською сільською радою, які не досліджувалися у судовому засіданні.

На момент ухвалення рішення ще не минуло одного року з часу їх не проживання у будинку.

Суд не врахував, що є членами сім'ї позивача, оскільки вели спільне господарство, квартплату за проживання не сплачували та договір найму не укладали.

Судом порушено норми матеріального права, позбавивши їх права на проживання по місцю реєстрації. Суд повинен був відмовити в позові у зв'язку з тим, що застосовано норми ч. 2 ст. 405 ЦК України. Фактично були членами сім'ї позивача, і могли вважатись такими, що втратили право на проживання відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України у випадку відсутності без поважних причин понад один рік. В період з 15 серпня 2016 року, коли позивач вигнала сім'єю з будинку та на день звернення з позовом до суду по 07 лютого 2017 року минуло тільки 6 місяців.

Крім цього, згідно ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, передбачено право дитини на житло. В судовому засіданні представник органів опіки і піклування Косівської РДА не визнав позовні вимоги та просив в позові відмовити.

Висновок суду, що житловий будинок, в якому зареєстровані необхідний їм тільки для реєстрації не відповідає дійсності.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що сім'я відповідачів не проживає у будинковолодінні з серпня 2016 року, доказів поважності причин не проживання суду не представлено, їх реєстрація за вказаною адресою порушує права позивачки вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Факт виконання відповідачами за час проживання поточних робіт в дворі та будинковолодінні не свідчить про проживання однією сім'єю, і такі роботи проводились виключно з дозволу та згоди власника ОСОБА_1

Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок №1 від 04.01.1994 року.

Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї виданих Смоднянською сільською радою Косівського району Івано-Франківської області від 12 вересня 2016 року № 582 (а.с.13) та від 24 січня 2017 року № 24 (а.с.14), заявниця з чоловіком зареєстровані та проживають у власному житловому будинку в селі Смодна Косівського району.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 07 серпня 2013 року склала на користь ОСОБА_3 заповіт, посвідчений секретарем ВК Смоднянської сільської ради Косівського району, яким заповіла їй все своє майно (а.с. 86) та у 2014 році зареєструвала до свого господарства сім'ю ОСОБА_2.

Актами обстеження житлово-побутових умов від 27 червня 2017 року, 29 липня 2017 року, 08 серпня 2017 року встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 в господарстві, що належить ОСОБА_1 не проживають, їхніх особистих речей та предметів побуту при огляді не виявлено (99-101).

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги ОСОБА_1 1932 року народження про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування її власним будинком хоча й помилково керувався нормами ст. 72, 163 ЖК України та ст. 405 ЦК України, однак обґрунтував по суті задоволення вимог нормами 383, 391 ЦК України, як право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Як приклад для застосування норм права суд застосував Постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-709.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Актами обстеження житлово-побутових умов від 27 червня 2017 року, 29 липня 2017 року, 08 серпня 2017 року встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 в господарстві, що належить ОСОБА_1 не проживають, їхніх особистих речей та предметів побуту при огляді не виявлено (99-101).

Матеріалами справи достовірно встановлено та відповідачі ОСОБА_2 не заперечували під час розгляду справи, що проживали у будинку позивача тільки з квітня по серпень 2016 року.

Тобто, проживання у будинку позивача за її згодою кілька місяців з метою надання допомоги як перестарілій особі, за яку ОСОБА_2 отримував компенсаційну виплату від органу соціального захисту, не можна вважати, що відповідачі були членами сім'ї власника будинку. Сама реєстрація у будинку позивача з 2014 року через те, що не мали можливості зареєструватись у іншому місці та надання допомоги позивачу як перестарілій особі з цього часу з надією успадкувати майно за заповітом, також не може вважатись, що особи стали членами сім'ї власника, коли фактично сім'єю є позивач та її чоловік ОСОБА_5 Відповідачі переконливими і належними доказами не довели, що були членами сім'ї позивача, а утримання права на проживання за необхідності реєстрації суперечить правам та інтересам позивача як власника житла.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому вважаю, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту підлягав до задоволення.

Суддя апеляційного суду

Івано-Франківської області Р.Й. Матківський