Номер провадження: 22-ц/785/8242/17
Номер справи місцевого суду: 501/142/16-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Сєвєро-Западний Флот» на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року по справі за клопотанням Відкритого акціонерного товариства «Сєвєро-Западний Флот» (ОАО «Северо-Западный Флот») до боржника Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербург та Ленінградської області від 19.03.2015 р. про стягнення з Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) 110764,44 доларів США,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» звернулося до суду з клопотанням до боржника Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербург та Ленінградської області від 19.03.2015 р. про стягнення з Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) 110764,44 доларів США, посилаючись на те, що Компанія «Елой Шиппінг Лімітед» не виконує рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербург та Ленінградської області по справі №А56-68766/2014 від 19.03.2015 р. про стягнення боргу.

Посилаючись на вказані обставини, ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» просило надати дозвіл на примусове виконання даного рішення, стягнувши з Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» на користь ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» 91273,86 дол. США, відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 19494,58 дол. США та суму відшкодування витрат на оплату державного мита у розмірі 45735,28 рублів.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року в задоволенні клопотання ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербург та Ленінградської області по справі №А56-68766/2014 від 19.03.2015 року про стягнення з Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) на користь ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» 91273,86 дол. США, відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 19494,58 дол. США та суми відшкодування витрат на оплату державного мита у розмірі 45735,28 рублів відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою клопотання задовольнити та надати дозвіл на примусове виконання рішення суду, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Арбітражного суду міста Санкт-Петербург та Ленінградської області по справі №А56-68766/2014 від 19.03.2015 р. з компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) на користь ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» було стягнуто 91273,86 дол. США, відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 19494,58 дол. США та суми відшкодування витрат на оплату державного мита у розмірі 45735,28 рублів (а.с. 8-15 т. 1).

Ухвалою Арбітражного суду міста Санкт-Петербург та Ленінградської області по справі №А56-68766/2014 від 10.06.2015 року були виправлені помилки у виконавчому листі (а.с. 18-19 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» звернулося до суду з клопотанням до боржника Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербург та Ленінградської області від 19.03.2015 р. про стягнення з Компанії «Елой Шиппінг Лімітед» (Eloy Shipping Limited) 110764,44 доларів США, до якого були додані відомості по юридичну особу - Заявника; договір купівлі-продажу №1404-08-06 від 29.02.2012 р.; акт прийому-передачі від 13.03.2012 р.; дані електронної бази морських суден EQUASIS; відповідь на адвокатський запит №47/15-03.1/17 від 20.01.2016 р.; договір про надання правової допомоги від 14.01.2016 р.; адвокатський ордер № 013206 від 25.01.2016 р.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1909; заява про забезпечення позову з додатками (а.с.20-97 т.1).

Судом встановлено, що документи, які були додані до матеріалів справи разом із клопотанням заявника, не свідчать про те, що Арбітражним судом міста Санкт-Петербург та Ленінградської області були виконані вимоги статті 253 Арбітражного процесуального кодексу Російської Федерації, а саме частини 3, відповідно до якої у випадку, якщо іноземні особи, що беруть участь в справі, яка розглядається арбітражним судом РФ, знаходяться або мешкають за межами РФ, такі особи сповіщаються про судовий розгляд ухвалою арбітражного суду шляхом направлення доручення в установу юстиції або інший компетентний орган іноземної держави.

Порядок розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів був детально роз'яснений у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року за № 12 « Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного арбітражу на території України».

Верховний Суд зазначив у Постанові, що узагальнення практики розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України, свідчить про неоднаковий підхід судів до визначення умов, за яких рішення іноземних судів підлягають визнанню і примусовому виконанню в Україні, та наявність помилок при розгляді клопотань про скасування рішень, поновлення у порядку міжнародного комерційного арбітражу на її території.

У Постанові ВСУ, зокрема, також звернуто увагу судів на те, що своєчасне і правильне вирішення зазначених клопотань сприяє підвищенню міжнародного авторитету України.

Суд першої інстанції вірно зазначив в ухвалі, що під час розгляду справ даної категорії слід керуватись положеннями Мінської Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка укладена у Мінську 22 січня 1993 року, згоду на обов'язковість якої надана Верховною Радою України Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» за № 240/94-ВР від 10.11.1994 року.

Положеннями даної Конвенції, зокрема, ст. 55 передбачено, що у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду. Арбітражний суд м. Санкт-Петербурга та Ленінградської області, в порушення норм ч.3 ст.253 АПК РФ, направляв ухвали по справі безпосередньо адресату, а не до відповідного органу юстиції держави Беліз.

Саме таким міжнародним договором, є Мінська Конвенція, згоду на обов'язковість якої надана Верховною Радою України Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» за №240/94-ВР від 10.11.1994 р.

Статтею 54 Мінської Конвенції встановлено, що клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Частиною 3 статті 54 Мінської Конвенції зазначено, що порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Відповідно до ч.1 ст.390 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою, або за принципом взаємності.

Відповідно до ч.1 ст.396 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 2 частини 2 ст.396 ЦПК України передбачено, що міжнародними договорами, згода на обо'язковість яких надана Верховною Радою України, у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Статтею 156 АПК РФ встановлено, що при неявці в судове засідання арбітражного суду позивача та (або) відповідача, належним чином сповіщених про час та місце судового розгляду, суд вправі розглянути справу за їх відсутності.

При цьому, ч.1 ст.123 АПК РФ встановлено, що особи, що беруть участь в справі, та інші учасники арбітражного процесу вважаються сповіщеними належним чином, якщо до початку судового засідання, вчинення окремої процесуальної дії в арбітражного суду є відомості про отримання адресатом копії ухвали про прийняття позовної заяви або заяви до провадження та порушення провадження по справі.

Частиною 6 статті 121 АПК РФ встановлено, що особи, які беруть участь в справі, після отримання ухвали про прийняття позовної заяви та порушення провадження по справі після отримання першого судового акту по справі що розглядається, самостійно приймають заходи по отриманню інформації про рух справи з використанням будь-яких джерел такої інформації та будь-яких засобів зв'язку.

Оскільки, заявником не було надано додаткових доказів на підтвердження наявності документів, які засвідчували, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі у судовому процесі, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, внаслідок чого Компанія «Елой Шиппінг Лімітед» була позбавлена можливості брати участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, суд прийшов до вірного висновку, про відмову у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення суду, так як кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, що заявником зроблено не було.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повній мірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що Компанії «Елой Шиппінг Лімітед», була сповіщена належним чином на підставі міжнародного договору, а саме на підставі Гаазької «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів по цивільним або торговим справам» від 15 листопада 1965 року, колегією суддів до уваги не приймається, з наступних підстав.

Статтею 10 Гаазької «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів по цивільним або торговим справам», якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує:

a) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном,

b) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави,

c) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави, передбачено можливість безпосереднє судом повідомляти адресата іноземної держави про розгляд справи та доведеність саме такого факту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії повідомлення від 21 жовтня 2014 року ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» направило замовний лист та відповідно до інформації Пошти Росії за поштовим індентифікатором RB000764184RU дану інформацію за юридичною адресою відповідача у Белізі отримав P.MAHLER 10 лютого 2015 року (а.с.146-148, том1).

7 листопада 2014 року ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» направило замовний лист з повідомленням з поштовим індентифікатором RB7RU, який було отримано тією ж особою 10 лютого 20015 року. ( а.с. 149-151, том1).

11 листопада 2014 року ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» направило замовний лист з повідомленням з поштовим індентифікатором RB000950544RU, який було отримано тією ж особою 09 січня 2015 року( а.с. 152-153 т. 1).

Повідомлення про розгляд справи направлено арбітражним судом 27 листопада 2014 року та отримано тією ж особою з поштовим індентифікатором RB000976705RU 17 лютого 2015 року. ( а.с. 154-156, том 1).

Згідно зі ст. 15 Гаазької «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів по цивільним або торговим справам», якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з'явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що:

a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території,

b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови:

a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією,

b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців,

c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

З матеріалів справи не вбачається, що судом належним чином була сповіщена Компанія «Елой Шиппінг Лімітед», не надано доказів належного сповіщення, в матеріалах справи містяться ксерокопії документів, про те, що ВАТ «Сєвєро-Западний Флот» тричі надсилала замовні листи, але доказів про те, що ці листи дійсно містили повідомлення суду про розгляд справи матеріали справи не містять, більш того, всі повідомлення, як замовні листи заявника, так і суду на адресу Компанія «Елой Шиппінг Лімітед», містяться лише в копіях та ніким не засвідчені.

Більш того, поштове повідомлення суду було направлено 27 листопада 2014 року, 17 лютого 2014 року отримано особою, відносно якої в матеріалах справи відсутні докази, що вона є представником саме Компанії «Елой Шиппінг Лімітед».

А тому у відповідності до ст. 15 Гаазької «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів по цивільним або торговим справам» у суду не було підстав вважати, що матеріали справи містять належні сповіщення Компанія «Елой Шиппінг Лімітед».

Крім того, колегія суддів зазначає, що надані апелянтом докази сповіщення боржника про розгляд справи в суді не є належними доказами, адже вони жодним чином не підтверджують факт сповіщення боржника шляхом направлення доручення в установу юстиції або інший компетентний орган держави Беліз.

Інші доводи апеляційної скарги, також колегією суддів до уваги не приймаються, тому що докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваної ухвали.

Таким чином, у відповідності до ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу суду без змін, якщо судом постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Сєвєро-Западний Флот» - відхилити.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець