Справа № 461/660/14 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/178/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В., Павлишина О.Ф.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним заповіту,-

встановила:

В січні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту.

Свої вимоги мотивує тим, що 13.06.2011 року померла її мати ОСОБА_6, якій на праві власності належала квартира № 5 у будинку № 5 на пл. Старий Ринок у м. Львові. Після звернення у нотаріальну контору дізналася, що 27.10.2010 року її мама склала заповіт на свою сестру, відповідачку по справі ОСОБА_4

Звертає увагу, що на час складення заповіту стан здоров»я мами був хворобливий, внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, складений 27.10.2010 року в користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним заповіту - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, з оскаржуваним рішенням не погоджується в повному обсязі, вважає, що таке підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають істотне значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вважає, що суд не надав значення тому, що спадкодавець склала заповіт на другий день після виписки з лікарні, а її стан був незадовільним, оскільки остання хворіла на цироз печінки.

Посилається на те, що експерт надаючи пояснення по суті висновку експертизи повідомив, що для висновку чи могла ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту, необхідно всю історію хвороби, а не виписки з історії хвороби, що витребовував суд.

Не зрозумілим для апелянта є те, чому суд прийшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, оскільки в судовому порядку не розглядалось питання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такої виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що жодних доказів того, що у момент підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_6 її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, позивачем суду не подано, покази свідків про таке не свідчать.

Крім цього, незважаючи на клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, що є самостійною підставою для цього, з розясненням застосуванням наслідків спливу позовної давності.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6, якій за життя на праві власності належала квартира № 5 на пл. Старий Ринок, 5 у м. Львові, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № Г-26491 від 05.10.2004 року (справа № 2-2398/11 а.с. 140).

27.10.2010 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і реєстровим № 364 (справа № 2-2398/11 а.с. 133).

13.06.2011 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-СГ № 256410, про що зроблено відповідний актовий запис № 3032 (а.с. 4).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне їй майно.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Із заяви про прийняття спадщини за законом від 13.07.2011 р. вбачається, що позивач ОСОБА_2 звертаючись в нотаріальну контору мала намір прийняти спадщину після смерті матері ОСОБА_6, зазначила, що інших спадкоємців за законом не має. Цього ж дня їй приватний нотаріус ОСОБА_5 повідомила про заповіт від 27.10.2010 р. (а.с. 7, зворот).

У ст. 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно із ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаним заповідачем. Заповіт має бути посвідчени нотаріусом або іншими посадовими чи службовими особами.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Звертаючись в суд з позовом, позивач ОСОБА_2 як на підставу для визнання недійсним спірного заповіту, звертала увагу на те, що за життя її мама (спадкодавець) зловживала спиртними напоями, жодного разу не говорила їй про заповіт, станом на 27.10.2010 р. ОСОБА_6 через хворобу та порушення фізіологічних процесів в організмі, не могла розуміти значення своїх дій.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Щодо застосування даної норми Верховним Судом України у абзаці 2 п.16 постанови Пленуму від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам дано роз'яснення, згідно якого правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Судом першої інстанції досліджувався акт посмертної судової-психіатричної експертизи № 591 від 30.08.2013 р., який складено під час розгляду цивільної справи № 2-2398/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, з якого вбачається, що експертна комісія прийшла висновку про те, що встановити чи могла ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 27.10.2010 р., є неможливим у звязку з недостатністю даних (а.с. 9-15).

З метою обєктивного розгляду справи, за клопотанням представника позивача під час розгляду даної справи судом першої інстанції призначалась додаткова посмертна судово психіатрична експертиза, для з»ясування питання: чи могла ОСОБА_7 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 27.10.2010 р. та чи страждала на момент складання заповіту психічним захворюванням (а.с. 125).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 511 від 25.06.2015 р., проведеної Комунальним закладом Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня, встановити чи могла ОСОБА_7 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 27.10.2010 р. є неможливим, у звязку з недостатністю даних (а.с. 130-132).

При наданні висновку експертною комісією враховані всі представлені матеріали справи, архівна медична документація.

Зазначений висновок оцінений судом першої інстанції за правилами ст. 212 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, районний суд дійшов вірного висновку, що зібраними по справі доказами не доведено того, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту 27.10.2010 року не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому підстави для визнання цього заповіту недійсним відсутні.

Доводи апелянта про те, що є можливість здобути та дослідити інші докази, на підставі яких провести додаткову судово-психіатричну експертизу, колегія суддів відхиляє, оскільки для дослідження експертам були надані медичні картки стаціонарного хворого № 1172 з 2 хірургічного відділення КМК КЛШМД, № 8878/2009 з КМК КЛШМД, медична картка стаціонарного хворого № 13172 з1 терапевтичного відділення КМК ЛШМД, а також медичні довідки № 20/152 від 17.08.2011 року, № 1459/01-21/18 від 17.09.2014 року, № 30939 від 14.10.2014 року, а будь-які інші дані про перебування ОСОБА_6 на лікуванні в інших медичних закладах, у справі відсутні.

Інші доводи позивача на підтвердження своїх вимог районний суд визнав необґрунтованими і безпідставними та не підтвердженими жодними належними доказами.

Більша частина доводів апеляційної скарги зводяться до порушення, на думку апелянта, судом першої інстанції вирішення питання про застосування наслідків спливу позовної давності, однак такі не заслуговують на увагу, оскільки підставою відмови у задоволенні позовних вимог за рішенням місцевого суду є безпідставність таких.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Разом з тим, 20.07.2016 р. відділ державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції надав на адресу суду копію актового запису про смерть № 953 від 30 травня 2016 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, померла 28.05.2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року року зупинено провадження по цивільній справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2016 року до залучення до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_4.

На лист Апеляційного суду Львівської області від 07.02.2017 року щодо відкриття спадкової справи, прізвищ і адрес проживання спадкоємців, які звернулись із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4, Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора надала завірену копію інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 14.02.2017 року, за якою вказаними параметрами запиту (ОСОБА_4, дата смерті 28.05.2016 року) у Спадковому реєстрі інформація відсутня.

З аналізу положень ст.ст. 1281, 1282 ЦК України вбачається, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, проте, після закінчення строку для прийняття спадщини, встановленого ст. 1270 ЦК України, спадкова справа на спадкодавця ОСОБА_4 не заведена, відомості про спадкоємців, які прийняли спадщину відсутні, правонаступники відповідача до участі у справі не залучені.

Відповідно до ч. 2 ст. 310 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Враховуючи те, що судом першої інстанції ухвалене законне і обґрунтоване рішення, відтак смерть відповідача ОСОБА_4 після ухвалення рішення суду першої інстанції, з врахуванням того, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, проте до справи не залучені правонаступники відповідача у зв»язку із відсутністю спадкоємців, які прийняли спадщину, не може бути підставою для скасування рішення із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8