Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 грудня 2017 року Рівненський міський суд
під головуванням судді Ковальова І.М.
при секретарі Соломон О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,-
в с т а н о в и в :
В Рівненський міський суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація звернувся ОСОБА_1 .
В обґрунтування своєї заяви зазначає, що він, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Мізоч Здолбунівського району Рівненської області. 14 жовтня 2011 року його син був призваний на військову службу Здолбунівським районним військовим комісаріатом Рівненської області. Командиром військової частини НОМЕР_1 підписано письмову згоду на переведення солдата ОСОБА_2 , що займав посаду розвідника-кулеметника групи спеціального призначення, загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 , у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 де він перебував на військовій службі з 16 січня 2014 року по 24 липня 2014 року. З 15 червня 2014 року по 24 липня 2014 року його син безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у складі військової частини НОМЕР_1 .
З кінця лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Донецькому та Луганському регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих "Донецької Народної Республіки" та "Луганської Народної Республіки", однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою.
Як підсумок, Україною за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
З 16 січня 2014 року його син ОСОБА_2 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України. 15 червня 2014 року по 24 липня 2014 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей у складі військової частини НОМЕР_1 .
24 липня 2014 року група спеціального призначення, до складу якого входив солдат ОСОБА_2 , отримавши завдання виявлення маршрутів висування позиції розгортання РСЗВ БМ-21 «Град», танків, пошуку груп бойовиків, їх затримання (нейтралізація, ліквідація), виявлення баз (сховищ) зберігання озброєння, військової техніки та матеріально-технічних засобів, проведення спеціальних дій щодо їх знищення (виведення з ладу, пошкодження), близько 06.00 год. почала рух на броньованих автомобілях за маршрутом: населені пункти Попасна, Катеринівка, перехрестя доріг з посадкою. В період з 06.30 год. по 09.00 год. 24 липня 2014 року було організовано спостереження прилеглих територій та населених пунктів Катеринівка і Золоте Луганської області. Близько 09.30 год. дві групи спеціального призначення вирушили для виконання завдання у визначеному районі вздовж залізничної колії у напрямку залізобетонного мосту, де було виявлено автомобільну техніку та живу силу противника. Після вогневого зіткнення командир групи подав команду на відхід. В цей час броне група вирушила до мосту, назустріч групам спеціального призначення з метою забезпечення відходу, однак була обстріляна з ручних протитанкових гранатометів, стрілецької зброї та снайперських гвинтівок. Під час посадки на автомобіль УРАЛ-4320 групи спеціального призначення, було виявлено на кузові вказаного автомобіля чотирьох поранених військовослужбовців. Після отримання доповіді про поранених командир групи подав команду на прикриття відходу та надання медичної допомоги пораненим. Після повного огляду пораненого з`ясовано, що солдат ОСОБА_2 отримав вогнепальне поранення в плече, вихідний отвір відсутній. За допомогою індивідуальної аптечки ОСОБА_2 було надано допомогу та зупинено кровотечу. Евакуація поранених та груп спеціального призначення тривала більше 2 годин, через пошкодження техніки швидкість руху становила 2-3 км/год. пізніше поранені та зворі були перевантажені до білого мікроавтобуса з українським прапором. По прибуттю на блокпост солдат ОСОБА_2 був транспортований до гелікоптера для переміщення до м.Первомайськ. Після прибуття на аеродром та через 5 хвилин після евакуації у солдата ОСОБА_2 зупинилося серце. Реанімаційні заходи щодо відновлення його серцебиття результатів не дали і було констатовано його смерть.
В подальшому ОСОБА_1 було видано Рівненським обласним військовим комісаріатом посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця, що дає йому право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України, як для членів сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.
Його звернення до суду з заявою про встановлення юридичного факту поранення та загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 24 липня 2014 року у м.Первомайськ Луганської області, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України обумовлене тим, що він має на меті визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертвами міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
В судовому засіданні заявник та його представники заяву повністю підтримали з підстав, викладених у заяві, просять суд її задоволити та встановити юридичних факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 24 липня 2014 року у м.Первомайськ Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В судове засідання представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.
В судове засідання представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином судовими повістками рекомендованими листами. Причин своєї неявки суду не повідомив заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав.
Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 являється батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 24 вересня 1993 року Мізоцькою селищною радою Здолбунівського району Рівненської області з якого вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селищі Мізоч Здолбунівського району Рівненської області, про що в книзі реєстрації актів про народження 1993 року вересня місяця 24 числа зроблено запис за №45. Батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
14 жовтня 2011 року ОСОБА_2 був призваний на військову службу Здолбунівським районним військовим комісаріатом Рівненської області. Командиром військової частини НОМЕР_1 підписано письмову згоду на переведення солдата ОСОБА_2 , що займав посаду розвідника-кулеметника групи спеціального призначення, загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 , у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 де він перебував на військовій службі з 16 січня 2014 року по 24 липня 2014 року.
З 15 червня 2014 року по 24 липня 2014 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у складі військової частини НОМЕР_1 .
З дослідженого в судовому засіданні акту спеціального розслідування отримання поранення, затвердженого т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 від 25 липня 214 року вбачається, що випадок стався близько 11.00 11.30 години ранку 24 липня 2014 року. Група спеціального призначення, до складу якого входив солдат ОСОБА_2 , отримала завдання виявлення маршрутів висування та позиції розгортання РСЗВ БМ-21 «Град», танків, пошуку терористичних груп, їх затримання (нейтралізація, ліквідація), виявлення баз (сховищ) зберігання озброєння, військової техніки та матеріально-технічних засобів, проведення спеціальних дій щодо їх знищення (виведення з ладу, пошкодження).
Близько 06.00 год. 24 липня 2014 року група висунулась на броньованих автомобілях за маршрутом: н.п.Попасна, н.п.Катеринівка, перехрестя доріг з посадкою. На даному місці була організована та залишена броне група в складі БТР-80 з екіпажем та УРАЛ-4320 до якої входив солдат ОСОБА_2 . Дане місце було визначене як основне місце збору груп після виконання завдань.
В період з 06.30 до 09.00 год. 24 липня 2014 року було організовано спостереження прилеглих територій та н.п. Катеринівка, н.п.Золоте.
Близько 09.30 год. дві групи спеціального призначення вирушили для виконання завдання у визначеному районі вздовж залізничної колії у напрямку залізобетонного мосту. Групою спеціального призначення було виявлено автомобільну техніку та живу силу противника. Командиром групи було прийнято рішення щодо знищення техніки та живої сили противника. Після вогневого зіткнення з противником командир групи подав команду на відхід.
В цей час броне група вирушила до мосту, назустріч групам спеціального призначення з метою забезпечення відходу. Біля мосту броне група була обстріляна з РГП, стрілецької зброї та снайперських гвинтівок.
Коли група СпП почала посадку на автомобіль УРАЛ-4320, було виявлено на кузові вказаного автомобіля чотирьох поранених військовослужбовців. Отримавши доповідь про поранених, командир групи подав команду на прикриття відходу та надання медичної допомоги пораненим. Командир групи особисто приступив до надання медичної допомоги солдату ОСОБА_2 .
Після повного огляду тіла було з`ясовано, що солдат ОСОБА_2 отримав вогнепальне поранення в плече, а також відсутність вихідного отвору. За допомогою індивідуальної аптечки було надано допомогу та зупинено кровотечу.
Евакуація поранених та груп спеціального призначення тривала більше 2 годин, через пошкодження техніки швидкість руху була 2-3 км/год. За 1,5 км від блокпосту автомобіль зупинився та далі не міг продовжувати рух.
Неподалік був поміщений білий мікроавтобус з прапором України. Командир групи подав сигнал про допомогу. Через кілька хвилин поранені та загиблі були перевантажені до легкового автомобіля.
По прибуттю на блокпост їх чекав гелікоптер та швидка медична допомога. Солдат ОСОБА_2 був транспортований до гелікоптера. Під час польоту медичним персоналом надавалась вся необхідна допомога.
З прибуттям на аеродром, після евакуації через 5 хвилин у солдата ОСОБА_2 зупинилося серце. Реанімаційні заходи щодо відновлення його серцебиття результатів не дали і медики зі швидкої допомоги констатували смерть.
Солдат ОСОБА_2 , під час проходження військової служби при виконанні службових обов`язків у складі підрозділу задіяного до антитерористичної операції у Донецькій і Луганській областях отримав проникаюче сліпе кульове поранення грудної клітини.
З дослідженого в судовому засіданні лікарського свідоцтва про смерть №2320-від 26 липня 2014 року виданого КЗОЗ Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Первомайськ Луганської області Україна. Хвороба, що призвела до смерті: Проникаюче сліпе вогнепальне кульове поранення грудної клітки.
З дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 27 липня 2014 року виконавчим комітетом Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Первомайськ Луганської області Україна, про що складено відповідний актовий запис №34.
З дослідженої в судовому засіданні довідки про причину смерті №2320-ДМ14 виданої 26 липня 2014 року відділом СМЕ Харківського ОСМЕ вбачається, що ОСОБА_2 , вік померлого 20 років, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , причина смерті проникаюче сліпе вогнепальне кульове поранення грудної клітки.
З дослідженого в судовому засіданні витягу із протоколу засідання центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця Протокол №2525 від 03 вересня 2014 року вбачається, що поранення (проникаюче сліпе вогнепальне кульове поранення грудної клітки) солдата ОСОБА_2 , 1993 року народження, що стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 і підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть №2320-ДМ14 виданого 26 липня 2014 року Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 видано 27 липня 2014 року виконавчим комітетом Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області); - поранення і причина смерті, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 було видано посвідчення члена сім`ї батька, військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби серії НОМЕР_5 .
З дослідженої в судовому засіданні довідки від 23 вересня 2014 року №151 виданої т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 вбачається, що довідка видана ОСОБА_5 в тому, що він перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 16 січня 2014 року по 24 липня 2014 року. З 15 червня 2014 року по 24 липня 2014 року виконував завдання за призначенням в районі проведення антитериростичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України" "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння нерегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід"ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".
21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".
Відповідно до ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VІІ від 15 квітня 2014 року, із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України" "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21 квітня 2015 року №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за наступними обставинами.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою.
23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілкової бригади, 76-ї та 98-ї дивізії повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та бойовий склад)".
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року, в зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: "Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил". Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А.Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України".
Нерегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.
За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 16 червня 2014 року, в Краматорську Донецької області співробітники Служби спільно з військовослужбовцями Збройних Сил України затримали 5 проросійських бойовиків, які обстріляли українських військових зі стрілецької автоматичної зброї. Однин із затриманих - 21-річний громадянин Російської Федерації, колишній курсант Краснодарського вищого військового авіаційного училища ОСОБА_7 , розповів, що прибув на схід України "заробити гроші". Зі слів найманця, він приїхав до Слов`янська, побачивши в Інтернеті рекламу про набір добровольців для участі у бойових діях на стороні "ДНР". За цю «роботу» координатори обіцяли грошову винагороду - одну тисячу доларів США на день. ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ? art_id=127364&cat_id=127004).
Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 05 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський "Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року"), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих "гуманітарних конвоїв", які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського "комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних сил.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як наслідок, Україною, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки".
Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджено агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права.
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін "окупований" по відношенню до Автономної Республіки Крим та м.Севастополь.
Враховуючи вищевикладені обставини та письмові докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької області.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.
Дані посилання заявника не спростовані в ході розгляду справи. Тому суд вважає, що вказані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань та в офіційних джерелах, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі Многопілля Амвросіївського району Донецької області, Україна, і саме цим військам протистояли військові української армії, що відносилися до складу військової частини, в якій проходив службу син заявника.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід"ємне право на життя і здоров`я ОСОБА_5 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров"я людини злочини.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_5 отримав проникаюче сліпе вогнепальне кульове поранення грудної клітки 24 липня 2014 року під час проходження військової служби при виконанні службових обов`язків у складі підрозділу задіяного до антитерористичної операції у Донецькій і Луганській областях у м.Первомайськ Луганської області Україна, що призвело до його смерті, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, та те, що встановлення даного факту ОСОБА_1 необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора Російської Федерації, суд вважає, що подана заява є обґрунтована, доведена та підлягає до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,212-215,234,256,259 ЦПК України, суд,-
в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення задоволити.
Встановити юридичних факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 24 липня 2014 року у м.Первомайськ Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.