Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1003/17 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Б.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2017 року,

встановила:

У березні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» (далі Товариство) звернулось з даним позовом та з урахуванням зменшення позовних вимог просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 на користь Товариства в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 173 від 28.03.2008 в сумі 104672,56 грн. шляхом проведення прилюдних торгів та виселити відповідачів із вказаної квартири, вирішити питання стосовно судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначало, що 28.03.2008 ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_6 уклали кредитний договір № 173, відповідно якого останньому банк надав кредит у сумі 150000 гривень 00 коп.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором 28.03.2008 між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1.

17.12.2012 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариством був укладений договір про відступлення прав вимоги, згідно якого останній набув право вимоги за кредитним договором № 173 від 28.03.2008, укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_6

Цього ж дня між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариством був укладений договір про передачу прав за договорами забезпечення, а саме укладеного договору іпотеки № 174 від 28.03.2008.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року задоволено позов Товариства до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору стягнуто розмір боргу станом на 31.05.2013 в розмірі 179172 грн. 36 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на вищевказану квартиру.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 належним чином не виконує свої зобов'язання та з врахуванням стягнутої рішенням суду суми заборгованості станом на 31.08.2017, її розмір становить 104672 гривень 56 коп., яка складається з 98372 гривень 56 коп. - проценти за період з 01.06.2013 по 31.08.2017 та 6300 гривень 00 коп. - комісійна винагорода за цей же період. На підставі вищевикладеного Товариство просило задовольнити позов.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Товариство подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Товариство посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Крім того, ч. 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Разом з тим вказує на те, що строк, в межах якого банк може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором іпотеки встановлюється тривалістю у 10 років.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші правочини.

Судом встановлено, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» було укладено договори про відступлення прав вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення, згідно яких останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 173 від 28.03.2008 року, що був укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_6, а також право звернення стягнення на заставне майно за договором забезпечення, що був укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4? ОСОБА_3 (а.с.5-8, 41-51).

28 березня 2008 року на забезпечення виконання умов кредитного договору між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» прийнято від зазначених відповідачів в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру № 10, загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею 38,8 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 (а.с.16-18).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.03.2008 квартира належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3 (а.с.34).

Розрахунками, які надані позивачем, підтверджено, що у третьої особи ОСОБА_6, станом на 03.01.2017 існує заборгованість: за кредитом в розмірі 129518,37 грн., за відсотками - 124451,86 грн, по комісії - 6860,00 грн., а всього 260830,23 грн.

Положення статті 589 ЦК України передбачають, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина 3 статті 33 Закону).

Приписи статті 35 Закону передбачають у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Судом встановлено, що позивачем 30 червня 2013 року було направлено відповідачам та третій особі лист про порушення зобов'язання, в якому останні були попереджені про його намір в разі невиконання ними викладених в листі вимог, задовольнити свої грошові вимоги та звернути стягнення на об'єкти застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса та/або зверненням до суду.

Встановлено, що заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 24.10.2013 № 285/3525/13-ц задоволено позов ТОВ Кредитні ініціативи» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 173 від 28.03.2008, розмір якої станом на 31.05.2013 складає 179172 грн 36 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме спірну квартиру, що належить іпотекодавцем - відповідачам у справі. (а.с.113-114).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР передбачає, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином зазначена норма матеріального права встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 грудня 2016 року № 591/3480/15-ц .

Сторонами не заперечується та обставина, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана не за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_6

Встановлено, що крім співвласників квартири ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в ній зареєстрований і проживає неповнолітній ОСОБА_5

Доводи представника позивача щодо наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію за ОСОБА_3 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 та за ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_2 правового значення при вирішенні предмету спору не мають. Також не спростовують висновки суду першої інстанції інші доводи апеляційної скарги.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.

Відтак, у відповідності до положень частини 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: