АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 643/6644/16-ц Головуючий І інстанції Скотар А.Ю.
Провадження № 22ц/790/4245/17 Головуючий ІІ інстанції Кісь П.В.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2016 року ПАТ «Акцент-Банк» (далі Банк) звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором № б/н від 04.12.2013 в розмірі 15 892 грн. 12 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 7 973 грн. 69 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 6 089 грн. 87 коп.; заборгованості за пенею та комісією в сумі 595 грн. 60 коп.; фіксованого штрафу в сумі 500 грн. і 732 грн. 96 коп. штрафу у вигляді процентної складової та судовий збір у розмірі 1378 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 04.12.2013 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір б/н за яким останній отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг» (далі ОСОБА_4), «ОСОБА_5 користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складають Договір між сторонами, однак належним чином умови Договору не виконує внаслідок чого станом на 19.04.2016 року виникла заборгованість в сумі 15892,12 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задоволено у повному обсязі.

Суд вирішив: стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за договором б/н від 04.12.2013 в розмірі 15892 грн. 12 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 7973 грн. 69 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 6089 грн. 87 коп.; заборгованості за пенею та комісією в сумі 595 грн. 60 коп.; фіксованого штрафу в сумі 500 грн. і 732 грн. 96 коп. штрафу у вигляді процентної складової, а також судовий збір в розмірі 1378 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, вважаючи рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції невірно визначив правові підстави на вимогу позивача по стягненню з відповідача коштів, які він ніколи не отримував. Вважає, що суд послався на віртуальний договір (та його умови), який розташований у мережі Інтернет.

В судовому засіданні відповідач підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позову і пояснив, що між ним та позивачем кредитний договір не укладався, що ніяких банківських карток і грошових коштів від позивача він не отримував та таких доказів матеріали справи не містять. Вважає, що підписання ним Анкети-заяви про приєднання до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надання банківських послуг, не свідчить про укладанням кредитного договору між сторонами, оскільки такі анкети-заяви заповнюються особами, щодо намірів на отримання кредитних коштів. Крім того, такі типові анкети він заповнював не тільки в ПАТ «Акцент-Банк», а і у інших банківських установах. Отже, надані позивачем матеріали, на які він посилається , як на підставу своїх вимог, не є належними доказами та не свідчать про отримання ним кредитних коштів.

Наголошуючи, що районним судом справа належним чином не розглядалася, відповідач вважав за можливе направити її до суду першої інстанції на новий розгляд.

Представник позивача у судове засідання не зявився, повідомлявся про дату та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не сповістив.

Колегія суддів, зважаючи на вимоги ст. ст. 1, 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем наявності між сторонами договірних правовідносин, існування заборгованості за кредитом у загальному розмірі 15 892,12 грн., який складається з заборгованості: за кредитом в сумі 7 973 грн. 69 коп.; по процентам за користування кредитом в сумі 6 089 грн. 87 коп.; за пенею та комісією в сумі 595 грн. 60 коп.; фіксованого штрафу в сумі 500 грн. і 732 грн. 96 коп. штрафу у вигляді процентної складової.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції і вважає, що воно ухвалене у відповідності із законом, за виключенням позовних вимог про стягнення штрафів. До такого висновку колегія суддів приходить зважуючи на таке.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно зі ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості .

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується належними доказами, що відповідно до Анкети-заяви про приєднання до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надання банківських послуг у Акцент-Банку б/н від 04.12.2013 року ОСОБА_3 став клієнтом ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК».

Відповідач власним підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та ОСОБА_5 надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Тобто, відповідач у відповідності до вимог ст. 627 ЦК України, обрав для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги, і уклав договір на запропонованих вказаним банком умовах. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи у заяві.

Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача на отримання кредиту, а з боку позивача на повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Доводи відповідача стосовно того, що кредитний договір між ним та позивачем взагалі не укладався та грошові кошти від позивача йому на картку не нараховувалися, не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_3 прийняв викладені в анкеті-заяви умови договору, погодився з ними, на протязі всього часу з дня його укладення не оспорював його ні у цілому ні в частині окремих умов, користувався наданими банком грошовими коштами за допомогою платіжної картки, з заявою про небажання пролонгувати дію договору і картки до Банку не звертався.

Таким чином, надані позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надання банківських послуг можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться звичайно.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за кредитним договором та існування за ним заборгованості, проте не врахував усі обставини справи у їх сукупності та визначаючи заборгованість по пені та штрафу не перевірив чи не є це подвійна відповідальність.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, відсутні підстави для стягнення з відповідача нарахованих Банком штрафів у загальному розмірі 1232,96 грн. через застосування кредитором подвійної відповідальності за одне й теж порушення, а тому судова колегія приходить до висновку про відмову у задоволені цієї вимоги.

Що стосується решти позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.12.2013 року у розмірі 14 659, 16 грн., яка складається з:

-заборгованості за кредитом у розмірі 7 973 грн. 69 коп.;

-заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6 089, 87 грн.

-заборгованості за пенею у розмірі та комісією в сумі 595 грн. 60 коп.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зведені виключно до його субєктивної, критичної оцінки наданих банком доказів та висновків суду і не забезпечені належними та допустимими доказами, які б спростовували доводи представника банку та висновки суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції, шляхом його скасування в частині стягнення штрафу (500 грн. фіксованої суми і 732,96 грн. процентної складової) та відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В частині стягнення судових витрат судове рішення відповідає положенням ст.ст.79, 88, 214 ЦПК України, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.ст. 313,314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року змінити.

Скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року в частині задоволення позову про стягнення штрафів у розмірі 1232 (одна тисяча двісті тридцять дві) грн. 96 коп. і у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

Зменшити розмір суми стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.12.2013 року з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з 15 852 (пятнадцяти тисяч вісімсот п1ятдесяти двох) грн.12 коп. до 14 659 (чотирнадцяти тисяч шістсот пятдесяти девяти) грн. 16 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

ОСОБА_2