Справа№592/4885/17
Провадження №2/592/1453/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в особі судді Князєва В.Б., секретар судового засідання Шипиленко О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Сумської єпархії Української православної церкви про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати сум при звільненні, відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернулася з позовом до суду та свої вимоги мотивує тим, що з 01.05.2013 р. була прийнята на роботу до Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми на посаду півчої хору Троїцького архієрейського собору м.Суми. До лютого 2017 р. вона фактично виконувала свої трудові обовязки на даній посаді. Проте, у лютому 2017 р. звернувшись до Центру обслуговування платників податків при ДПІ у м.Сумах за отриманнях інформації про нараховані доходи, згідно якої дізналась про те, що 01.12.2015 р. вона була звільнена із займаної посади. Виявилось, що вона працювала без оформлення трудового договору, заробітна плата виплачувалась їй неофіційно та належні відрахування податків із заробітної плати не здійснювались. У звязку з цим, вона звернулась до свого роботодавця за наданням відповідних пояснень, на що їй повідомили про те, що вона дійсно була звільнена з займаної посади з 01.12.2015 р. За місцем роботи, наказ про звільнення був виданий на підставі її власної заяви про звільнення від 29.11.2015 р., відповідно до якої вона нібито просила звільнити її за згодою сторін з 30.11.2015 р. Проте, жодних заяв про звільнення із займаної посади вона ніколи не складала та не підписувала. У звязку з цим, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №9-К від 29.11.2015 р. про звільнення її з посади півчої хору Троїцького архієрейського собору м.Суми Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Української православної церкви; поновити на посаді півчої хору Троїцького архієрейського собору м.Суми Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Української православної церкви; стягнути з Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Української православної церкви на її користь 108186,50 грн., з яких: 3973,58 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 22372,92 грн. середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, 21840 грн. заборгованість із заробітної плати; 60000 грн. відшкодування моральної шкоди та стягнути понесені судові витрати та на оплату послуг адвоката.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та дали пояснення аналогічні вищевикладеному.

Представник відповідача - Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Сумської єпархії Української православної церкви, ОСОБА_3, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Зазначила, що позивач, заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, не надала до суду доказів того факту, що вона працювала в день звільнення або предявила до відповідача вимогу про розрахунок. Крім цього, відповідач здійснив виплату належних позивачеві сум, попередньо повідомивши її листом від 31.03.2017 р. Так, у своїй заяві позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виплати сум при звільненні. Однак, не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку, як за ст.117 КЗпП України, так і за ст.235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Крім цього, здійснюючи розрахунок позовних вимог, позивач використовувала заробітну плату у розмірі 1378 грн. Хоча у жовтні та листопаді 2015 р. (за два місяці до звільнення) позивач отримувала заробітну плату у розмірі 689 грн. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 60000 грн. вважає дані вимоги необґрунтованими, так як в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачеві була завдана моральна шкода. У звязку з цим, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_1 працювала в Троїцькій релігійній громаді з 2013 р. по 2017 р., робочі дні у них встановлені в суботу та неділю, а також інші дні, на які припадають церковні свята.

Крім того, свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона також працює в Троїцькій релігійній громаді, однак вона працює не по трудовій книжці, заробітну плату отримує на руки, розписуючись у відомості про отримання коштів.

Вислухавши пояснення сторін та свідків, перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України,- підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено, як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін, з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП, і раніше домовлена дата звільнення.

Згідно роз'яснень, наданих в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р., судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України).

Судом встановлено, що позивач 01.05.2013 р. була прийнята на посаду півчої хору собору Троїцької релігійної громади (а.с.7-8).

29.11.2015 р. ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення з посади півчої собору за згодою сторін з 30.11.2015 р. (а.с.22).

Наказом №9-К від 29.11.2015 р. ОСОБА_1 було звільнено з посади хористки Троїцького собору з 30.11.2015 р., згідно п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.23).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України,- власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення, копія наказу видається на вимогу працівника.

Пунктом 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 (із змінами і доповненнями), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

З матеріалів справи вбачається, що у Троїцькій релігійній громаді особові картки працівників відсутні, чим порушено п.2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. У звязку з чим, неможливо встановити чи ознайомлено працівників з наказами про призначення та звільнення з роботи.

31.03.2017 р. Троїцькою релігійною громадою (парафія) м.Суми було надіслано лист ОСОБА_1 щодо отримання трудової книжки та компенсації за невикористану відпустку (а.с.29, 30, 31).

Актом перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №138, складеним Управлінням Держпраці у Сумській області,- встановлено, що належно заповнена трудова книжка не видана ОСОБА_1 посадовими особами Троїцької релігійної громади у день звільнення, чим порушено ст.47 КЗпП України. За письмовими поясненнями благочинного ОСОБА_7- ОСОБА_1 відмовилася отримувати трудову книжку, про що складено акт про відмову за підписом 3-х осіб від 30.11.2015 р. (а.с.10-17).

Судом встановлено, що дійсно відповідачем порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, однак це не є підставою для поновлення на роботі. У ході розгляду справи в судовому засіданні не було добуто доказів у підтвердження того факту, що заява про звільнення за згодою сторін взагалі не подавалася позивачем. Її посилання в позовній заяві на те, що вона не подавала заяву про звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, нічим не підтверджено. Крім того, суд зазначає, що такі твердження ОСОБА_1 та її представника ґрунтувалися лише на їхніх усних поясненнях.

Щодо посилання позивача про те, що в заяві про звільнення від 29.11.2015 р. стоїть не її підпис, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України,- обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а отже дійсність підпису ОСОБА_1 у заяві про звільнення від 29.11.2015 р. має доводитись письмовими доказами, зокрема в даному випадку висновком експертизи. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою підтвердження своїх доводів ні позивачем, ні її представником не заявлялися, а суд виходячи з принципу змагальності та диспозитивності судового процесу не вправі з власної ініціативи призначати таку експертизу.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено незаконність дій відповідача щодо її звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу №9-К від 29.11.2015 р. про звільнення за згодою сторін, поновлення на посаді задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України,- при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи вимоги зазначеної статті, суд відмовляє позивачеві у стягненні з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як судом відмовлено у задоволенні вимог про поновлення на роботі.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України,- при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, а саме невикористаної відпустки, яку ОСОБА_1 було виплачено 12.04.2017 р., що підтверджується довідкою від 20.04.2017 р. (а.с.27), а отже є підставою для стягнення на користь позивача з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки.

Відповідно до довідки, виданої Сумським єпархіальним управлінням Української православної церкви від 01.12.2017 р. №72/04, вбачається, що церковний хор бере участь у відправі храмових богослужінь зазвичай у суботу та неділю, в інші дні тижня лише тоді, коли на ці дні припадають церковні свята, тому для співаків церковного хору субота та неділя є робочими днями, коли вони виконують свої професійні обовязки під час храмових богослужінь. Інші дні, коли богослужіння не відправляються, для співаків церковного хору є вихідними (а.с.97).

Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р.,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р.

Відповідно до п.8 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 р. з наступними змінами,- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки відповідача від 20.04.2017 р.,- заробітна плата позивача за останні два місяця роботи, що передували дню звільнення, становить: жовтень 2015 р. - 689 грн., листопад 2015 р. - 689 грн. (а.с.28).

Відпрацьовано позивачем (з урахуванням робочих днів субота та неділя, а також в інші дні, що припадають на церковні свята) в жовтні 2015 р. (10 днів 3, 4, 10, 11, 14, 17, 18, 24, 25, 31) в листопаді 2015 р. (9 днів 1, 7, 8, 14, 15, 21, 22, 28, 29).

Середньоденна заробітна плата позивача буде становити: (689 грн. + 689 грн.) : (10+9) = 72,53 грн.

Період затримки розрахунку при звільненні позивача з 01.12.2015 р. по 12.04.2017 р., становить 158 робочих днів, з яких:

грудень 2015 р. 9 днів (4, 5, 6, 12, 13, 19, 20, 26, 27)

січень 2016 р. 13 днів (2, 3, 7, 9, 10, 14, 16, 17, 19, 23, 24, 30, 31)

лютий 2016 р. 9 днів (6, 7, 13, 14, 15, 20, 21, 27, 28)

березень 2016 р. 8 днів (5, 6, 12, 13, 19, 20, 26, 27)

квітень 2016 р. 10 днів (2, 3, 7, 9, 10, 16, 17, 23, 24, 30)

травень 2016 р. 9 днів (1, 7, 8, 14, 15, 21, 22, 28, 29)

червень 2016 р. 9 днів (4, 5, 9, 11, 12, 18, 19, 25, 26)

липень 2016 р. 12 днів (2, 3, 7, 9, 10, 12, 16, 17, 23, 24, 30, 31)

серпень 2016 р. 9 днів (6, 7, 13, 14, 19, 20, 21, 27, 28)

вересень 2016 р. 10 днів (3, 4, 10, 11, 17, 18, 21, 24, 25, 27)

жовтень 2016 р. 11 днів (1, 2, 8, 9, 14, 15, 16, 22, 23, 29, 30)

листопад 2016 р. 8 днів (5, 6, 12, 13, 19, 20, 26, 27)

грудень 2016 р. 9 днів (3, 4, 10, 11, 17, 18, 24, 25, 31)

січень 2017 р. 10 днів (1, 7, 8, 14, 15, 19, 21, 22, 28, 29)

лютий 2017 р. 9 днів (4, 5, 11, 12, 15, 18, 19, 25, 26)

березень 2017 р. 8 днів (4, 5, 11, 12, 18, 19, 25, 26)

по 12.04.2017 р. 5 днів (1, 2, 7, 8, 9)

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,- за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Із пунктів 5 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що невиконання роботодавцем вимог ст.ст.115,116 КЗпП України призвело до порушення трудових прав позивача, внаслідок чого остання тривалий час позбавлена можливості отримати належну їй заборгованість по заробітній платі та розпоряджатися нею на власний розсуд. Також суд бере до уваги тривалість, а саме те, що позивач була звільнена 30.11.2015 р. і з того часу сума невикористаної відпустки так їй і не була виплачена, у зв'язку з чим, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір такої шкоди в сумі 1000 грн.

Що стосується судових витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до журналів судового засіданні за 14.06.2017 р., 17.08.2017 р., 12.09.2017 р., 18.09.2017 р., 10.10.2017 р., 25.10.2017 р., 01.12.2017 р., 04.12.2017 р. ОСОБА_2 приймав участь у якості представника позивача, надавав в суді пояснення по мотивам позову, однак відповідно до ст. 56 ЦПК України суд не постановляв ухвали про допуск його до участі у справі як особу, яка надає правову допомогу.

Крім того, згідно квитанцій до прибуткового касового ордера вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено кошти згідно договору про надання правової допомоги №б/н від 06.04.2017 р., додатку №1 від 06.04.2017 р. до договору, однак самого додатку до договору суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу є такою, якою задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 88 ЦПК України,- якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: за вимоги майнового характер у сумі 152 грн. 21 коп. (11459,74 грн. х 640 грн.: 48186,50 грн.); за вимоги немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) у сумі 10 грн. 67 коп. (1000 грн. х 640 грн. : 60000 грн.), а всього 162 грн. 88 коп.

Керуючись ст. ст. 36,116-117, 237-1, 235 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 3,10,11, 50, 56 - 60, 62-64, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Сумської єпархії Української православної церкви про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати сум при звільненні, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Сумської єпархії Української православної церкви на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати сум при звільненні з 01.12.2015 р. по 12.04.2017 р. включно в сумі 11459 грн. 74 коп., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов'язкових платежів.

Стягнути з Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Сумської єпархії Української православної церкви на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Троїцької релігійної громади (парафії) м.Суми Сумської єпархії Української православної церкви на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 162 грн. 88 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Б. Князєв