Ухвала

іменем україни

09 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Одеського міського округу ОСОБА_6, публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про визнання пунктів кредитного договору недійсними, визнання договорів недійсними, припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та зняття заборони відчуження нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_5, до якої приєднався ОСОБА_4, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 липня 2007 року між ОСОБА_4 та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») укладено кредитний договір, відповідно до умов останній отримав кредит у розмірі 51 000 доларів США на строк до 20 липня 2021 року включно зі сплатою 12,5 % річних. Разом з тим, вказаний кредитний договір був забезпечений порукою ОСОБА_5 Крім того, кредитний договір був забезпечений договором іпотеки від 20 липня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Разом з тим, ОСОБА_4, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, не надано у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну споживчу вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати недійсними кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, до якої приєднався ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 липня 2007 року між ОСОБА_4 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов останній отримав кредит у розмірі 51 000 доларів США на строк до 20 липня 2021 року включно зі сплатою 12,5 % річних. Цільовим використанням кредиту є придбання за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Згідно з п. 3.1 кредитного договору погашення позивачем кредиту та сплата процентів за попередній місяць користування кредитом здійснюється щомісячно у формі фіксованих (ануїтетних) платежів у розмірі 644 доларів США у термін до 10 числа кожного місяця.

Встановлено, що позивач був ознайомлений із загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в АКБ «ТАС-Комерцбанк», про що зазначено у п. 10.1 кредитного договору, та про що свідчить підпис позивача на вказаному договорі.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами 20 липня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Також у забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором між сторонами укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 поручилася перед кредитором за вкидання позичальником своїх зобов'язань.

Банк виконав всі свої зобов'язання по кредитному.

Встановлено, що при укладені кредитного договору позивач не оскаржував його умови і погоджувалася з ними, шляхом його підписання та частковим виконанням його умов, що підтверджується квитанціями про сплату заборгованості.

Листом від 05 червня 2012 року позивачів повідомлено про відступлення первісним кредитором своїх прав вимоги за вказаними вище правочинами публічному акціонерному товариству «Дельта Банк».

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1 - 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що на момент укладення кредитного договору, до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови договору. Банк виконав належним чином взяті на себе обов'язки. Кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Кредитор надав позичальнику документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графік погашення кредиту, які підписані останнім та містять повну інформацію стосовно умов кредитування. Отже, банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», і сторони узгодили всі істотні умови, підстави для визнання недійсним договору відсутні. Оскільки не надано доказів того, що кредитний договір є нікчемним чи недійсним, тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки та договору поруки недійсним на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, до якої приєднався ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К.Гримич