Справа № 442/4623/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/5050/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А.,Шандри М.М.,

секретаря: Симець В.І.

за участю:представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_6 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третьої особи - Приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області - ОСОБА_7 про визнання шлюбу недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_4, третьої особи - Приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області - ОСОБА_7, в якому просить визнати недійсним шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, зареєстрований 06.05.2004 року у відділі РАЦСу м.Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2017 рокув задоволенні позовних вимог відмовлено.

Дане рішення суду оскаржили представники ОСОБА_6 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначають, що рішення винесено з невідповідністю висновків суду обставинам справи а також з порушенням норм процесуального права. Зазначають, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що «звернення ОСОБА_8 до суду з позовом про розірвання шлюбу на думку суду свідчить про реальність шлюбу. Добровільний намір сторін на утворення родини.». Вказують, що такий висновок є помилковим, оскільки звернення ОСОБА_8 з позовом про розірвання шлюбу свідчить про його небажання мати формальні стосунки з ОСОБА_4, оскільки фактичних стосунків між ними не було. Посилаються на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою покази свідків зі сторони відповідача, більшість яких не могла пояснити де проживали ОСОБА_8 та ОСОБА_4, коли саме проживали та в чому полягало спільне господарство. Також судом залишено поза увагою, що у ОСОБА_4 відсутні докази існування шлюбних відносин та ведення спільного господарства.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_6 в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівської області 31.07.2013 року повторно, 06.05.2004 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, актовий запис №133 (а.с.11).

ОСОБА_8, звернувся в 2013 році із позовною заявою про розірвання шлюбу.

ОСОБА_4 в 2013 році звернулась до суду із заявою про визнання ОСОБА_8 обмежено дієздатним. Після чого, залишила дану заяву без розгляду і подала заяву про визнання ОСОБА_8 недієздатним. Рішенням апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано, у позові відмовлено. У звязку з розглядом зазначених справ продовж близько двох років справа про розлучення була зупинена. Після відновлення провадження, у грудні 2015 року було надано 2-х місячний строк на примирення.

Судом встановлено, що 15.02.2016 року ОСОБА_8 помер.

ОСОБА_8 було складено заповіт, посвідчений 09.04.2014 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_9, в користь ОСОБА_6 (а.с.7), який 19.02.2016 року звернувся з заявою про прийняття спадщини, відповідно приватним нотаріусом ОСОБА_7 заведено спадкову справу (а.с.9-10).При зверненні до нотаріуса ОСОБА_6 стало відомо, що на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_8 претендує також ОСОБА_4Д, як дружина пенсіонер в порядку ст. 1241 ЦК України.

ОСОБА_6 подав до ОСОБА_4, третьої особи - Приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області - ОСОБА_7, в якому просить визнати недійсним шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, зареєстрований 06.05.2004 року у відділі РАЦСу м.Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції в якому зазначає, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не існувало жодних подружніх стосунків, їх шлюб мав фіктивний характер, а відповідно ОСОБА_4 не має жодного права на майно ОСОБА_8

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд прийшов до правильного висновку, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, з якими він повязує можливість визнання шлюбу укладеного між його двоюрідним братом та відповідачкою недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сімї та набуття прав та обовязків подружжя.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що за рішенням суду шлюб обовязково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). За теоретичним визначенням шлюб це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сімї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обовязки подружжя.

Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сімї. Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень СК України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сімю чи про його відсутність. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України №6-7505св09.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_8 звернувся з позовом про розірвання шлюбу свідчать про його небажання мати формальні стосунки з ОСОБА_4, оскільки фактичних стосунків між ними немає, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані обставини не свідчать про фіктивність шлюбу, чи про те що на момент реєстрації шлюбу у ОСОБА_8 не було наміру створити сім`ю з ОСОБА_4, сам ОСОБА_8 не посилався як на підставу розірвання шлюбу фіктивність такого.

В апеляційної скарзі апелянт посилається на заяву про обмеження цивільної дієздатності де ОСОБА_4 підтверджує те, що ОСОБА_8 повністю перебуває на утриманні своїх тіток (а.с. 164-165), про те в цій же заяві зазначено що ОСОБА_4 проживає з ОСОБА_8 з 2001 року а шлюб укладено 6 травня 2004 року, також зазначено що ОСОБА_4 та ОСОБА_10-Л. фактично здійснюють за ним догляд та піклуються про нього.

Вікова різниця або матеріальний розрахунок, задля досягнення якого особа одружується, чи небажання мати дітей не можуть трактуватись як достатній доказ відсутності наміру створити сім`ю.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зазначені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановляючи рішення, правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а тому приходить до висновку, що підстави для скасування рішення районного суду відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_6 - ОСОБА_2, ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді