27 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 травня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, гідно якого ОСОБА_5 отримала 23 000 грн. На підтвердження факту укладання даного договору ОСОБА_5 власноручно написано розписку.
Вказував, що тривалий час, ОСОБА_5 в телефонних розмовах запевняла, що поверне кошти, отриманні згідно розписки від 19 грудня
2012 року в розмірі 23 000 грн.
Оскільки ОСОБА_5 належним чином не виконує взяті на себе зобовʼязання, ОСОБА_4 просив стягнути з неї борг за договором позики в розмірі 23 000 грн, відсотки за користування позикою в розмірі 13 310 грн
38 коп., 3 % річних в розмірі 2 072 грн, а також інфляційні нарахування в розмірі 21 105 грн 13 коп., а всього просив стягнути 59 487 грн 51 коп.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 травня

2017 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти за договором позики в розмірі 36 310 грн 38 коп. та 363 грн 10 коп. судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що всупереч вимогам закону та в порушення умов договору ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням відсотків за користування коштами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 19 грудня 2012 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 передав

ОСОБА_5 кошти в розмірі 23 000 грн.

При цьому встановлено, що договір позики між сторонами є безстроковим, оскільки згідно розписки, сторони погодили строк повернення коштів 01 квітня, при цьому не вказано рік повернення вказаних коштів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилався на ту обставину, що боржник відмовляється повертати позику. Під час розгляду справи він 19 січня 2017 року звернувся до ОСОБА_5 з письмовою вимогою виконати зобовʼязання за спірним договором. Зазначена вимога отримана відповідачкою 02 лютого 2017 року.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14.

При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки встановив, що

ОСОБА_5 взяті на себе зобовʼязання за договором позики від 19 грудня 2012 року щодо повернення коштів не виконала, а тому заявлена позивачем сума в розмірі 23 000 грн підлягає стягненню із ОСОБА_5

При цьому, суд апеляційної інстанції в силу приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_5 відсотків за користування коштами в розмірі 13 310 грн 38 коп., вирахуваних на рівні облікової ставки Національного банку України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 травня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 травня

2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова