Справа № 465/7043/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзендзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/1255/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2, представника ГУ Державної фіскальної служби у Львівській області Паїк М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року у справі за позовом Головного управління Міндоходів у Львівській області до ОСОБА_2 про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житла,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року Головне управління Міндоходів у Львівській області звернулася із зазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що наказом ДПА у Львівській області від 05 грудня 2003 року №222 «Про закріплення службового житла», за ОСОБА_2 - заступником Голови ДПА у Львівській області - начальником слідчого відділу податкової поліції було закріплено службову однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Згідно наказу ДПА у Львівській області від 12 червня 2009 року №233-0 «Про оголошення наказу ДПА України від 12 червня 2009 року №755-0», ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів із скорочення податкового боргу головного відділу податкової міліції ДПІ у м. Львові.

З урахуванням зазначених обставин, позивач на підставі ст.124 ЖК України, п.34 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 04 лютого 1988р.№37, просив:

виселити ОСОБА_2 із службової квартири АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року позов задоволено та виселено ОСОБА_2 із службової квартири АДРЕСА_1

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що згідно Наказу від 12 червня 2009 року №233-0 «Про оголошення наказу ДПА України від 12 червня 2009 року №755-0», його було відряджено для подальшого проходження у розпорядження Міністерства внутрішніх справ України та звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів із скорочення податкового боргу головного відділу податкової міліції ДПІ у м. Львові.

17 квітня 2014р. його було звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за віком, стаж роботи в податковій міліції та МВС становить 10 років 4 місяці 28 днів.

З врахуванням вказаного та положень наказу МВС України від 10.09.2004р. № 1039 «Про надання службових житлових приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України» його не може бути виселено з квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки він прослужив в органах внутрішніх справ більше 10 років.

Також вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення: ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги представника ГУ Державної фіскальної служби у Львівській області Паїк М.В. на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 підлягає виселенню із службової квартири, оскільки припинив трудові відносини з ДПА у Львівській області 12 червня 2009 року та відряджений для подальшого проходження служби у Міністерство внутрішніх справ України.

З таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Судом та матеріалами справи установлено, що предметом спору є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 18,4 кв.м., загальною площею 41,5 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 548 від 20 червня 2003 року «Про надання статусу службового житла квартирам Державної податкової адміністрації у Львівській області у АДРЕСА_2 у вказаному будинку надано статус службової (а.с. 4).

Відповідно до п. 35 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988р. № 37 (чинна на підставі Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР») до службових осіб органів державної податкової служби, яким може бути надано службові жилі приміщення належать заступник голови державної податкової інспекції в областях.

Наказом Державної податкової адміністрації України № 1356-о від 19 листопада 2003р. ОСОБА_2 призначено на посаду заступника Голови - начальника слідчого відділу податкової міліції ДПА у Львівській області.

Наказом Державної податкової адміністрації у Львівській області № 222 від 05 грудня 2003р. службова однокімнатна квартира АДРЕСА_1 закріплена за ОСОБА_2, заступником голови ДПА У Львівській області - начальником слідчого відділу податкової міліції (одноособово) - (а.с. 5).

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 30 грудня 2013р. закріплено вищезазначену квартиру за заступником голови - начальником слідчого відділу податкової міліції ДПА у Львівській області ОСОБА_2 та оформлено ордер.

Матеріалами справи підтверджується, що наказом ДПА у Львівській області № 208-о від 18 травня 2006 року полковника ОСОБА_2 було звільнено з органів податкової міліції в Запас Збройних Сил України, проте постановою Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2008 року адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано нечинним наказ Державної податкової адміністрації Львівської області № 202-о від 18 травня 2006 року та поновлено ОСОБА_2 в розпорядження ДПА У Львівській області з моменту звільнення.

Постанова Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2006р. набрала законної сили, апеляційна скарга ДПА у Львівській області була відхилена (а.с. 30-33).

Записами в трудовій книжці ОСОБА_2, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні апеляційної інстанції, підтверджується поновлення ОСОБА_2 на службі в органах податкової міліції з 18 травня 2006р. (а.с. 50).

Таким чином стаж проходження служби в податковій міліції ОСОБА_2 був відновлений.

Статтею 353 Податкового кодексу України передбачено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998р. № 1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» установлено що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991р. N 114.

Відповідно до п. 75 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішній справ особи начальницького складу органів внутрішніх справ можуть бути прикомандировані до інших міністерств і відомств або підвідомчих їм підприємств, установ і організацій для виконання спеціальних робіт чи обов'язків із залишенням у кадрах Міністерства внутрішніх справ.

До прикомандированих прирівнюються особи, зараховані в кадри Міністерства внутрішніх справ з присвоєнням спеціальних знань начальницького складу у зв'язку з призначенням їх до інших міністерств і відомств або напідвідомчі їм підприємства, в установи і організації на посади, що згідно з рішенням Кабінету Міністрів підлягають заміщенню особами начальницького складу органів внутрішніх справ.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ДПА у Львівській області від 12 червня 2009р. полковника податкової міліції ОСОБА_2 відрядили для проходження служби у розпорядження Міністерства внутрішніх справ України, звільнивши його з посади старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів із скорочення податкового боргу головного відділу податкової міліції (а.с. 7).

Ураховуючи вищенаведене положення п. 75 вищевказаного Положення застосовуються до прикомандированого полковника податкової міліції ОСОБА_2, який після його відрядження для проводження служби в МВС залишився в кадрах податкової адміністрації у Львівській області.

Наведене підтверджується змістом наказу № 233-о від 12 червня 2009р., яким ОСОБА_2 був звільнений з посади в ДПА у Львівській області без звільнення з органів податкової служби.

Встановлено, що полковник ОСОБА_2 на підставі наказу від 12 червня 2009р. продовжував проходити службу на посаді першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області - начальника слідчого управління ГУ МВСУ у Львівській області і по посаді мав право на користування службовим житлом.

Відповідно до п. 83 зазначеного Положення особи начальницького складу, прикомандировані до інших міністерств, відомств або підвідомчих їм підприємств, установ і організацій, при звільненні зі служби, а також члени їх сімей користуються правами і пільгами нарівні із особами начальницького складу, звільненими безпосередньо з органів внутрішніх справ, та членами їх сімей.

Статтею 26 Закону України «Про державну податкову службу» встановлено, що держава гарантує правовий і соціальний захист осіб начальницького складу податкової міліції та членів їх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію».

Пунктами 4.1., 4.2. наказу МВС України від 10.09.2004р. № 1039 «Про надання службових житлових приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України» передбачено, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено працівників, які прослужили в органах внутрішніх справ України не менше 10 років.

Відповідно до ст. 125 Житлового кодексу УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років , пенсіонерів.

Пунктом 35 Постанови Ради Міністрів УРСР «Про службові жилі приміщення» від 24.02.1988р. передбачено, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до наказу Головного управління МВС України у Львівській області № 140 а/с від 17 квітня 2014р. ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішні справі у відставку за віком, тобто на пенсію. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 26 років 8 місяців 22 дні, для виплати вихідної допомоги 10 років 4 місяці та 28 днів (а.с. 92).

У вислугу понад 10 років увійшла служба в податкових органах.

Таким чином доводи позивача про те, що ОСОБА_2 з 12 червня 2009р. втратив право на користування спірною службовою квартирою та підлягає виселенню без надання іншого житла не відповідають обставинам справи та суперечать вимогам закону.

До таких висновків дійшла колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у рішенні від 21 жовтня 2015 року, переглядаючи рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року.

Переглядаючи у касаційному порядку рішення апеляційного суду Львівської області від 21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 30 листопада 2016 року зазначила, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи був у відповідача термін десять років служби в органах податкової міліції станом на дату звільнення з посади в Державній податковій адміністрації у Львівській області, тобто станом на 12 червня 2009 року, а також не враховано, що службове житло за відповідачем було закріплено Державною податковою адміністрацією у Львівській області, а звільнений ОСОБА_2 17 квітня 2014 року з органів внутрішніх справ, а не з органів податкової служби.

На виконання вказівок ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, колегією суддів при новому розгляді справи перевірено та встановлено, що ОСОБА_2 з 19 листопада 2003 року по 12 червня 2009 року працював в органах податкової міліції і стаж його роботи на момент відрядження для подальшого проходження служби у розпорядження Міністерства внутрішніх справ та звільнення його з посади старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів із скорочення податкового боргу головного відділу податкової міліції (станом на 12 червня 2009 року) становив 5 років 6 місяців та 24 дні.

З 13 червня 2009 року по 17 квітня 2014 року ОСОБА_2 був прикомандирований до Міністерства внутрішніх справ, де його стаж обраховувався з 13 червня 2009 року по 17 квітня 2014 року і становив 4 роки 10 місяців та 04 днів, а разом - 10 років 4 місяці та 28 днів.

Отже, за сукупності роботи в органах податкової поліції та Міністерства внутрішніх справ стаж ОСОБА_2 становить 10 років 4 місяці та 28 днів, із них стаж служби в органах податкової поліції 5 років 6 місяців та 24 дні.

Відповідно до ст.125 ЖК України без надання іншого житлового приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок

захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропалибезвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків

військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення,контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі,організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жилеприміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України;

одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

У даному випадку ОСОБА_2 не може бути виселений із службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, оскільки не припиняв трудових відносин з організацією, яка надала це приміщення.

Позивач не звертався з вимогами про виселення ОСОБА_2 із службової квартири у період з 13 червня 2009 року до часу його звільнення з роботи - 17 квітня 2014 року у зв»язку з виходом на пенсію по віку, вважаючи його відрядженим для подальшого проходження служби в Міністерстві внутрішніх справ.

Крім того, 12 червня 2014 року ОСОБА_2 видано пенсійне посвідчення № з терміном дії довічно, тому останній не залежно від «чистого» стажу в органах податкової міліції, та за якою установою було закріплено службове житло, як пенсіонер по старості, в силу положень ст.125 ЖК України не може бути виселеним із нього без надання іншого житлового приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не визначився із новим місцем проживання ОСОБА_2, залишивши такого безпритульною особою.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України":

п.44 Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

п.50. У зв'язку з цим Суд зазначає, що судам необхідно було встановити баланс між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири, та фінансовими інтересами держави в одержанні максимального доходу від продажу квартири, набутої як майно померлої особи, у якої немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. У ході судового провадження заявники надали низку доводів, стверджуючи, що їхнє виселення становитиме для них надмірний тягар. Зокрема, вони стверджували, що вони добросовісно уклали договір найму та вважались законними наймачами протягом значного часу, сплачуючи витрати на утримання, ремонт майна та інші обов'язкові платежі. Судові рішення не містили жодної реакції на ці доводи, суди обмежились вирішенням питання, чи було проживання заявників у квартирі сумісним із положеннями законодавства. Крім того, на жодній стадії провадження (в тому числі стадії виконавчого провадження) суди не розглянули доводи заявників про те, що внаслідок виселення вони та двоє їхніх неповнолітніх дітей залишаться безпритульними. З матеріалів справи неясно, в якій мірі заявники постраждали від їхнього виселення та чи переселились вони без ускладнень. Вбачається, що заявник зміг набути нове постійне житло через чотири роки після подій, що стали підставою для заяви. Однак, навіть припускаючи, як стверджував Уряд, що заявники могли переселитись своєчасно та без непомірних витрат, їхні відповідні можливості ніколи не були предметом судового розгляду.

п.51. Загалом, з огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників щодо застосовності до їхньої справи законодавства відносно виселення мешканців, які самоправно зайняли приміщення, та відсутності оцінки співрозмірності їхнього виселення, Суд вважає, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло.

Судом першої інстанції, у даній справі, не враховано баланс між інтересами відповідача ОСОБА_2 (пенсіонера за віком), для якого квартира за адресою: АДРЕСА_1, є єдиним місцем проживання та фінансовим інтересами держави в особі Головного управління Міндоходів у Львівській області (на даний час Головне управління ДФС у Львівській області державної фіскальної служби України), для якої немає нагальної суспільної необхідності позбавляти особи житла.

Відтак у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Головного управління Міндоходів у Львівській області до ОСОБА_2 про виселення із службового житлового приміщення, а саме із службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла - відмовити.

Стягнути з Головного управління Міндоходів у Львівській області на користь ОСОБА_2 121 гривню 80 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.