Єдиний унікальний номер 237/2733/14-ц Номер провадження 22-ц/775/1762/2017
Головуючий в 1 інстанції - Ліпчанський С.М. Єдиний унікальний номер 237/2733/14-ц
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/775/1762/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 10 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Мар?їнської районної державної адміністрації Донецької області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3, 2013 року народження. На обґрунтування вимог зазначала, що дитина є її онукою і спільною донькою її сина ОСОБА_4, якій помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідача. При народженні онуки її було зареєстровано в квартирі позивача за адресою АДРЕСА_1. Але жодного дня дитина там не проживала і до весь час мешкає разом зі своєю матір'ю за іншою адресою. Оскільки відповідач відмовляється добровільно зняти з реєстраційного обліку свою доньку за адресою місце проживання позивача то просила визнати місце проживання онуки разом з відповідачем та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 10 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування скарги посилається на ст.. 161 СК України та Декларацію з прав дитини і зазначає, що суд не взяв до уваги, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин. Та оскільки відсутні правові підстави для розлучення дитини зі матір'ю, то місце проживання малолітньої дитини повинно бути визначено саме разом з відповідачем. Крім того, вважає, що судом були порушені нормі процесуального права в частині фіксації судового засідання за допомогою технічних засобів.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частина 1 ст. 161 СК України встановлює, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 є рідною бабою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, матір'ю якої є відповідач по справі ОСОБА_2 Батько дитини ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3. За життя батька неповнолітня дитина була зареєстрована за місцем його проживання за адресою АДРЕСА_1. Відповідно до акту підтвердження від 22.01.2014 року малолітня дитина фактично проживає разом зі своєю матір'ю за її зареєстрованим постійним місцем проживання: АДРЕСА_2. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами по справі не оспорюються.

Таким чином з матеріалів справи убачається, що фактично малолітня дитина мешкає разом зі своєю матір'ю, яка є відповідачем по справі. Батько дитини помер. Тобто у даному випадку відсутній спір між батьками дитини щодо її місця проживання. Спір виник з приводу права малолітньої дитини на користування житловим приміщенням. Проживання дитини з матір'ю не оспорюється.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявлені позовні вимоги про встановлення місця проживання дитини є безпідставним та не ґрунтуються на законі.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Але позивач звертаючись до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини обрав неналежний спосіб захисту.

Відповідно до змісту ст.ст. 11 та 15 ЦК України права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розумніють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 цього Кодексу.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За таких обставин, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог суд першої інстанції дійшов вірного правового висновку про відсутність підстав для захисту прав позивача у визначений ним спосіб.

Доводи позивача, що з боку відповідача має місце порушення права позивача як наймача житлового приміщення не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1, просила встановити місце проживання малолітньої дитини, яка є її онукою. На обґрунтування своїх вимог зазначала, що дитина фактично мешкає разом з матір'ю і як на підставу своїх вимог посилалась на ст.. 161 СК України. Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач у порядку визначеному ст. 31 ч.2 ЦПК України не змінювала предмет та підстави позову.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про відмову у задоволені позову лише правомірністю набуття неповнолітньою дитиною права на реєстрацію за вказаною адресою, однак суд вірно вирішив справу по суті, та з урахуванням того, що внаслідок винесення апеляційним судом власного рішення результат по суті не зміниться, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 10 серпня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

головуючий суддя В.В. Папоян

судді О.М. Біляєва

І.В. Кішкіна