судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ МостовоїГ.І.
22 листопада 2017 року м. Київ
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Укршахтгідрозахист» про поновлення на роботі, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановляючи ухвалу про скасуваннярішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалиапеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, виходила з такого.
Наказом від 07 грудня 2015 року № 172-к позивача звільнено із займаної ним посади на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до поданої ним заяви про звільнення від 07 грудня 2015 року, тобто з дати написання та подачі заяви про звільнення, в матеріалах справи заява про звільнення (в якій повинні бути вказані дата та причина звільнення) відсутня.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував положення ст. 38 КЗпП України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», та правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року, та за відсутності в матеріалах справи заяви про звільнення (в якій повинні бути вказані дата та причина звільнення), не перевірив і належним чином не з'ясував, чи були підстави для звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України (з урахуванням поданої заяви), а також причини, які спонукали до звільнення за ст. 38 КЗпП України у день подачі позивачем заяви про звільнення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в порушення ст. 303 ЦПК України помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.
Однак, з такими висновками колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не погоджуюся з огляду на таке.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись з позовом про поновлення на роботі, посилався на те, що з 20 листопада 2015 року його було переведено на посаду виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу, 07 грудня 2015 року він подав в.о. генеральному директору заяву про звільнення за власним бажанням з 07 грудня 2015 року (а.с. 1).
В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві (у новій редакції), зокрема, зазначав, що 07 грудня 2015 року він подав в.о. генеральному директору заяву про звільнення за власним бажанням з 07 грудня 2015 року; заява про звільнення власноручно написана позивачем та датована 07 грудня 2015 року та отримана в.о. генеральним директором в той же день, 07 грудня 2015 року; в заяві про звільнення позивачем була вказана дата звільнення саме «07.12.2015» (а.с. 30).
Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Відповідач у запереченнях на позовну заяву про поновлення на роботі вказував на те, що 07 грудня 2015 року позивач подав відповідачу заяву про своє звільнення із займаної посади за власним бажанням із зазначенням дати свого звільнення 07 грудня 2015 року (а.с. 67).
Судом встановлено, що з 20 листопада 2015 року позивача було переведено на посаду виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» (в порядку, передбаченому для трудового договору, укладеного на невизначений строк).
07 грудня 2015 року позивач добровільно подав відповідачу заяву про звільнення його, позивача, із займаної посади за власним бажанням із зазначенням дати бажаного звільнення - з 07 грудня 2015 року.
07 грудня 2015 року згідно з наказом відповідача №172-к позивача було звільнено відповідачем згідно з вищевказаною заявою за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням.
Також зазначав, що 07 грудня 2015 року йому запропоновано звернутись до відділу кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки, подальшого оформлення особової картки за формою П-2 та розпису у журналі реєстрації трудових книжок про особисте отримання трудової книжки.
Після вказаного звільнення позивач подав заяву від 08 грудня 2015 року до відповідача про відкликання ним вищевказаної заяви про звільнення.
08 грудня 2015 року ним на адресу ДП «Укршахтгідрозахист» направлено заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням, яка надійшла на адресу відповідача 09 грудня 2015 року.
Проте, відповідач відмовляється поновлювати позивача на вказаній посаді, при цьому, вказане звільнення на думку позивача відбулося з порушенням порядку, встановленого ст. 38 КЗпП України щодо відсутності факту виконання вимог щодо письмового попередження працівником - позивачем відповідача за два тижні про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.
Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Зі змісту ст. 38 КЗпП України випливає, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це у межах двотижневого строку. При наявності такої домовленості працівник може бути звільнений навіть у день подання заяви про звільнення. Проте, власник не вправі звільняти працівника до закінчення двотижневого строку після подання працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.
Враховуючи викладене та виходячи з того, що позивач ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначав фактичні обставини, які складають підставу позову, а саме:
· 07 грудня 2015 року позивач подав заяву про своє звільнення за власним бажанням із зазначенням дати свого звільнення - з 07 грудня 2015 року,
· згідно з наказом відповідача від 07 грудня 2015 року позивача було звільнено згідно з поданою заявою, у строк, про який просив працівник - з 07 грудня 2015 року,
вказані обставини визнані відповідачем та встановлені судом першої інстанції, їх достовірність та доведеність, перевірені судом апеляційної інстанції, вважаємо, що оскаржувані рішення не підлягали скасуванню з тих підстав, що за відсутності в матеріалах справи заяви про звільнення (в якій повинні бути вказані дата та причина звільнення), суд не перевірив і належним чином не з'ясував, чи були підстави для звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України(з урахуванням поданої заяви), а також причини, які спонукали до звільнення за ст. 38 КЗпП України у день подачі позивачем заяви про звільнення.
За таких встановлених судом обставин, вважаю, що суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, задовольнивши заяву позивача про звільнення його з 07 грудня 2015 року, розірвав трудовий договір у строк, про який просив працівник у своїй заяві, і у такому випадку відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 38 КЗпП України.
Отже, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, підлягали залишенню без змін, а касаційна скарга відхиленню.
Суддя Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ МостоваГ.І.