1Справа № 335/9329/17 2/335/1714/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участі секретаря судового засідання Барсукової В.В., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, моральної шкоди, у звязку з невиконанням рішення суду, зазначивши наступне. 29.01.2015 року Апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 528572 грн. та судового збору у сумі 2823 грн. Відповідач у добровільному порядку рішення суду не виконав, Вознесенівським ВДВС Запорізького МУЮ прийняті заходи щодо примусової реалізації майна боржника. 26.07.2017 року позивачка отримала частку боргу у сумі 320644 грн. У звязку з виникненням у відповідача грошового зобовязання, та його невиконанням позивачка просить суд стягнути на її користь на підставі ст.625 ЦК України 3% річних у сумі 23952,15 грн., інфляційні витрати у сумі 219930,27 грн. Крім того, неповернення грошових коштів за рішенням суду, образи та погрози з боку відповідача завдали їй моральної шкоди, які виразились у моральних стражданнях і переживаннях, порушенні душевної рівноваги, погіршення стану здоровя, яку позивач оцінює в 5000 грн., та просить стягнути з відповідача.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 528572 грн. та судовий збір в сумі 2823 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року залишено без змін.

Згідно з постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_3 від 25.02.2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 335/6803/13-ц виданого Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя 12.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 528572 грн. та судового збору в сумі 2823 грн.

Згідно з актом в.о. начальника Вознесенівського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_4 від 26.07.2017 року стягувачу ОСОБА_1 передано у власність 47/100 частин житлового будинку № 8 „а по вул.Дунайській у м.Запоріжжя на загальну суму 320 644,80 грн.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Як встановлено судом, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року вже було встановлено розмір завданих позивачці матеріальних збитків та стягнуто на її користь з ОСОБА_2 528572 грн. на їх відшкодування.

Встановлений судовим рішенням у цій справі розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Указана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15.

Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Указана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачка вказує на порушення відповідачем її права на своєчасне отримання грошових коштів, яке полягає в невиконанні рішення суду про стягнення на її користь 528572 грн.

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.»

Згідно розяснень, викладених у пунктах 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди повинен встановити її наявність, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів щодо протиправності діяння та вини відповідача в заподіянні позивачці моральної шкоди.

Крім того, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень.

Також, відповідно до ст.5 Закону України « Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З урахуванням викладеного, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Рибалко Н.І.