У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину обєкта незавершеного будівництва, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? матеріалів незавершеного будівництва котре знаходиться по вул. Шкільна, 54 в смт. Володимирець Рівненської області та право власності на ? частку земельної ділянки, на якій розташований вищезгаданий обєкт незавершеного будівництва, кадастровий номер :01:026:0155. В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення послався на накладні про придбання будівельних матеріалів, які виписані на ім'я його батька ОСОБА_4, однак батька як третю особу на стороні відповідача як власника будівельних матеріалів не залучив. Крім того вважає, що судом не взято до уваги ряд розписок про те, що джерелом фінансування забудови будинку були кошти його батька та безпідставно визнав такі розписки сфальсифікованими, та такими, що не містять інформації щодо предмета спору і є неналежними доказами.

Вказує на те, що місцевим судом не взято до уваги правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-399цс17 від 5 квітня 2017 року, який звертає увагу на джерело походження коштів для визнання (або невизнання) права спільної сумісної власності. Зокрема про те, що у разі придбання майна й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити в повному обємі.

ОСОБА_2 та його представник до суду не зявились і доказів поважності причин неявки до суду не подали, а тому колегія суддів визнала їх неявку неповажною.

Подане клопотання про залучення батька ОСОБА_2 ОСОБА_4 до участі в справі в якості третьої особи в стадії апеляційного розгляду справи не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в даному випадку будівництво житла по вул. Шкільна, 54 в смт. Володимирець є незавершене,оскільки доказів введення в експлуатацію будинку в матеріалах справи нема, і згідно ч.3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна). Тому позивач може претендувати лише на матеріали незавершеного будівництва, а не об'єкт будівництва.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії І-ГЮ №002005, виданого відділом ДРАЦС Володимирецького РУЮ 26 серпня 2005 року, сторони зареєстрували шлюб 26.08.2005р. (а.с.4).

Згідно державного акту серії ЯЛ №436429 від 25 грудня 2010 року. земельна ділянка для будівництва житла належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 (а.с.5).

Тобто, право власності на неї отримано ОСОБА_2 до внесення змін та доповнення пунктом 5 ч.1 ст.57 СК України, а оскільки закон зворотної сили немає відповідно до ст.58 Конституції України, тому земельна ділянка є спільним майном подружжя .

Рішенням від 16 лютого 2017 року Володимирецького районного суду Рівненської області, шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладений 26.08.2005 року і зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції у Рівненській області, а.з. № 47 розірвано (а.с.26).

Під час шлюбу сторонами по справі на зазначеній вище земельній ділянці за адресою смт. Володимирець вул.. Шкільна 54, було зведено житловий будинок в якому вони проживають та зареєстровані (а.с.6-8,9-11), який ще не набув такого статусу, оскільки не прийнятий в експлуатацію не подана декларація про готовність обєкту. Тобто не було підстав для його поділу, як обєкту нерухомості й земельної ділянки відповідно.

Виходячи з наведеного та рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за позивачкою право власності на ? частину матеріалів незавершеного будівництва та ? частину земельної ділянки на якому воно розташоване.

Самостійних вимог на предмет спору інші особи по справі не заявляли та перед судом не доводили.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає,

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді :