Справа № 495/5269/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 84 видана 26.04.2017 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_2 ОСОБА_3 (договір б/н укладений 29.01.2016 року)

- від ОСОБА_4 ОСОБА_3 (договір б/н укладений 01.12.2016 року)

- від ОСОБА_5 не зявився

- від ОСОБА_6 не зявився

від третіх осіб:

- від ООП ОСОБА_7 (довіреність № 29/81 видана 10.01.2017 року)

- від РСКП Білгород-Дністровської РР «Білгород-Дністровський райбудгосп» не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5269/16-ц

за позовом ОСОБА_8

до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, законним представником якого є ОСОБА_5

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування та РСКП Білгород-Дністровської районної ради «Білгород-Дністровський райбудгосп»

про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації, зняття з реєстраційного обліку, виселення та вселення

В С Т А Н О В И В:

07.07.2016 року ОСОБА_8(далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 22.11.2016 року уточнень) до ОСОБА_2(далі по тексту відповідач-1), ОСОБА_4(далі по тексту відповідач-2), ОСОБА_5 (далі по тексту відповідач-3) та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, законним представником якого є ОСОБА_5 (далі по тексту відповідач-4) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування (далі по тексту третя особа-1) та РСКП Білгород-Дністровської районної ради «Білгород-Дністровський райбудгосп» (далі по тексту третя особа-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації, зняття з реєстраційного обліку, виселення та вселення(т.1 а.с.1-3, 125-130).

Так, позивач, з урахуванням поданих уточнень, просив суд:

- визнати недійним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, виданий 05.01.2016 року, видавник: Приватний нотаріус ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 1;

- скасувати реєстраційний запис про право власності ОСОБА_2, (зареєстрований КП «Білгород-Дністровське МБТІ» 16.03.2011 року, номер запису: 5186 в книзі 63, реєстраційний номер: 29314113) на квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27765439 від 05.01.2016 року, прийняте приватним нотаріусом ОСОБА_9, Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області та реєстраційний запис про право власності № 12896181;

- зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_2, 67701 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_3;

- виселити ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_4, 67701 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_2, 67701;

- виселити ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_2, 67701;

- вселити ОСОБА_8 в квартиру за адресою: квартира АДРЕСА_3.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_8, тривалий час був зареєстрований і мешкав у квартирі АДРЕСА_5. Цей будинок рішенням Білгород-Дністровської районної ради № 400-ХХІІІ від 27.04.2001року було передано в оперативне управління ВАТ «імені 28 червня» з попередженням про відповідальність щодо неправомірного використання такого обєкту без письмової згоди з районною радою. Підставою для мешкання за цією адресою та реєстрації там свого місця проживання для ОСОБА_8 слугував договір піднайму житлового приміщення від 13.12.2005 року, укладений між ОСОБА_8, основним квартиронаймачем ОСОБА_11 та ВАТ «Імені 28 червня» як балансоутримувачем даного будинку. В подальшому, 24.03.2006 року, ОСОБА_11 помер, проте ОСОБА_8 продовжував мешкати та бути зареєстрованим за вказаною адресою. Далі, 05.11.2008 року між ОСОБА_8 та ВАТ «імені 28 червня» було укладено договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_6.

Однак, як зясувалось пізніше, ОСОБА_2 було зініційовано судовий процес (з позовними вимогами, які повсякчас змінювались та уточнювались), наслідком розгляду якого стало ухвалення Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області рішення № 2-67 від 15.10.2010 року, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_7. Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку і наслідком розгляду його апеляційної скарги стало ухвалення апеляційним судом Одеської області рішення № 22-ц/785/9650/15 від 15.12.2015 року, яким рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Далі, 05.01.2016 року (вже після скасування рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_8), ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Отже, з огляду на той факт, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу (як і станом на теперішній час) судовим рішенням в цивільній справі встановлено незаконність набуття права власності ОСОБА_2 та скасовано документ, на підставі якого нею було зареєстровано своє право власності на спірну квартиру, ОСОБА_2 в силу ст.328 ЦК України є незаконним набувачем права власності на квартиру, а відтак не мала права виступати стороною договору купівлі-продажу квартири відчужувачем (на час укладення договору вже було ухвалено рішення апеляційної інстанції про скасування рішення, що стало підставою набуття права власності), оскільки будучи незаконним правонабувачем, не мала права вільно розпоряджатись неналежним їй майном на підставі права власності (не є власником вказаного майна).

При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вживають всі заходи щодо подальшого неправомірного розпорядження спірною квартирою, залучаючи до цього інших осіб, а саме реєструючи місце проживання у спірній квартирі інших своїх родичів ОСОБА_5 з її неповнолітнім сином ОСОБА_6.

У свою чергу, ОСОБА_8 є зацікавленою особою у всіх вказаних судових рішеннях та правочинах, а наявність недійсних правочинів та рішень про реєстрацію прав власності стосовно спірної квартири порушує законні інтереси позивача, оскільки неправомірна реєстрація права власності на квартиру та її подальше відчуження шляхом укладення договору купівлі-продажу прямо впливає на права та обовязки ОСОБА_8, а також ущемлює, порушує та обмежує його юридичний інтерес з приводу вказаного майна. Так, ОСОБА_8, будучи належним наймачем вказаної спірної квартири не має можливості вільно використовувати її для власного проживання, а група осіб-родичів, (ОСОБА_2/ОСОБА_4/ОСОБА_5) неправомірно зареєстрували своє право власності на спірну квартиру, оселилися в ній, зареєстрували неповнолітніх дітей, не маючи на це жодного передбаченого законом права.

Представник позивача (ОСОБА_8С.) ОСОБА_1, в судовому засіданні заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідачів (ОСОБА_2 та ОСОБА_4Й.) ОСОБА_3, в судовому засіданні заперечував проти заявлених (уточнених) ОСОБА_8 позовних вимог та просив суд в їх задоволенні відмовити. Зазначив, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири відповідає вимогам чинного законодавства, а ОСОБА_8 не має ніякого відношення до спірної квартири, не має права користування, володіння та розпорядження нею, так як договір піднайму житлового приміщення від 13.12.2005 року втратив чинність 24.03.2006 року у звязку із смертю ОСОБА_11, а укладений з ВАТ «імені 28 червня» договір найму житлового приміщення не відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник третьої особи (ВК Білгород-Дністровської МР, як органу опіки та піклування) ОСОБА_7, в судовому засіданні заперечувала проти заявлених (уточнених) ОСОБА_8 позовних вимог в частині зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_2, 67701 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, та їх виселення із вказаної квартири. Щодо решти позовних вимог залишили вирішення спору на розсуд суду.

Відповідачі ОСОБА_5 та її неповнолітній син ОСОБА_6, законним представником якого є ОСОБА_5, в судове засідання не з'явилися, але від ОСОБА_5 до суду надійшла заява, відповідно до якої вона з позовними вимогами ОСОБА_8 не згодна, оскільки вважає їх безпідставними та такими, які підлягають відхиленню судом, подальший розгляд справи просить проводити без її участі та участі її малолітньої дитини ОСОБА_6 (т.1 а.с.222).

Представник третьої особи (РСКП Білгород-Дністровської районної ради «Білгород-Дністровський райбудгосп») в судове засідання не з'явився, але від директора підприємства до суду задійшла заява, відповідно до якої він просить суд розглянути справу без участі представника підприємства (т.1 а.с.235).

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, законним представником якого є ОСОБА_5 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ВК Білгород-Дністровської МР, як органу опіки та піклування та РСКП Білгород-Дністровської РР «Білгород-Дністровський райбудгосп» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації, зняття з реєстраційного обліку, виселення та вселення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, рішенням Білгород-Дністровської районної ради № 400-ХХІІІ від 27.04.2001 року «Про передачу обєктів соціальної сфери, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «імені 28 червня», в оперативне управління ВАТ імені 28 червня» будинок по провулку Приморському,3 в місті Білгород-Дністровському Одеської області було передано в оперативне управління ВАТ імені 28 червня» з попередженням про відповідальність щодо неправомірного використання вказаного обєкту без письмової згоди з районною радою (т.1 а.с.132-134).

Відповідно до Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року № 908/68 (з подальшими змінами та доповненнями), управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна у межах чинного законодавства відповідно до принцип у забезпечення ефективності використання та збереження державного майна, здійснення заходів контролю.

13.12.2005 року між ОСОБА_8 (піднаймач), ОСОБА_11 (основний квартиронаймач) та ВАТ «імені 28 червня» (балансоутримувач будинку) було укладено договір піднайму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_9 (т.1 а.с.135).

24.03.2006 року, ОСОБА_11 (основний квартиронаймач житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_9) помер, проте ОСОБА_8 продовжував мешкати та бути зареєстрованим за вказаною адресою.

05.11.2008 року між ВАТ «імені 28 червня» (наймодавець) та ОСОБА_8 (наймач) було укладено договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_10. У відповідності до пунктів 1.5-1.6 Договору, приміщення надається у найм на безоплатній основі та даний договір є безстроковим (т.2 а.с.91).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.10.2010 року по справі № 2-67 було визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_11.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.10.2010 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської РР про відшкодування майнової та моральної шкоди, визання права власності на квартиру АДРЕСА_11 відмовлено (т.1 а.с.139-140).

Ухвалою Вищого спеціалізовного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, відхилено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 15.12.2015 року залишено без змін (т.2 а.с.72-73).

Між тим, 05.01.2016 року (вже після скасування судового рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності), між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_11 (т.1 а.с.171-174).

При цьому, підставою для реєстрації права власності на квартири АДРЕСА_11 ОСОБА_2 стало рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області № 2-67 від 15.10.2010 року, яке в розумінні статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виступило як правовстановлюючий документ.

Однак, дане рішення (підставу для реєстрації права власності) на момент укладення 15.01.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2015 року.

Отже, з огляду на той факт, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири судовим рішенням в цивільній справі встановлено незаконність набуття права власності ОСОБА_2 та скасовано документ, на підставі якого нею було зареєстровано своє право власності на спірну квартиру, ОСОБА_2 є незаконним набувачем права власності і відтак не мала права виступати стороною договору купівлі-продажу квартири відчужувачем, оскільки на час укладення такого договору вже було ухвалено рішення апеляційної інстанції про скасування рішення, що стало підставою набуття права власності, тому будучи незаконним правонабувачем, не мала права вільно розпоряджатись неналежним їй майном на підставі права власності (не є власником вказаного майна).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Даною статтею визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою ЦК визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст.203 ЦК, тобто вимог щодо волевиявлення учасника правочину, щодо настання реальних правових наслідків правочину, щодо недопустимості порушення правочином, вчинюваним батьками, інтересів малолітніх дітей. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Оспорюваними є правочини, які ЦК не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи. До них належать переважно правочини з дефектами волі та волевиявлення його суб'єктів.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, судовим рішенням (рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізовного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року), яке набрало законної сили, скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.10.2010 року, на підставі якого за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на спірну квартиру АДРЕСА_11.

Оскаржуваним договором купівлі-продажу квартири від 05.01.2016 року майно (квартира АДРЕСА_11), яке у встановленому законом порядку передано у користування ОСОБА_8 (на підставі укладеного 05.11.2008 року з ВАТ «імені 28 червня» договору найму житлового приміщення, який, у відповідності до його умов, є безстроковим, не розірваний та не визнаний недійсним у встановленому порядку), перейшло у власність від ОСОБА_2 до ОСОБА_4, без будь-якої згоди його законного користувача ОСОБА_8

Наведені обставини свідчать про те, що зміст цього правочину (договору купівлі-продажу квартири від 05.01.2016 року) суперечить нормам Цивільного Кодексу України, які встановлюють безумовний правовий захист майна від позбавлення права користування інакше як за волею користувача або від порушення прав щодо цього майна.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_12, укладений 05.01.2016 року між ОСОБА_2та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстровим № 1, бланк серії НАТ № 223548.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що система органів державної реєстрації складає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав.

Держателем Державного реєстру прав є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України.

Статтею 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що орган державної реєстрації прав: проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; забезпечує ведення Державного реєстру прав; надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до п.5 ч.1 та п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», держана реєстрація прав і обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно із ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року №3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Таким чином, на думку суду, у звязку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.01.2016 року, рішення приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу ОСОБА_9 про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, індексний номер 27765439 від 05.01.2016 року, стосовно реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_13 на імя ОСОБА_12 та відповідний запис про право власності номер 12896181 підлягає скасуванню.

У свою чергу, суд вважає, що решта позовних вимог ОСОБА_8 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Реєстраційний запис про право власності ОСОБА_2, (зареєстрований КП «Білгород-Дністровське МБТІ» 16.03.2011 року, номер запису: 5186 в книзі 63, реєстраційний номер: 29314113) на квартиру АДРЕСА_1 не може бути скасований, так як був внесений новий запис про право власності номер 12896181 стосовно реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_13 на імя ОСОБА_12

Щодо позовних вимог ОСОБА_8про виселення з квартири АДРЕСА_14 ОСОБА_5 з неповнолітнім сином ОСОБА_10, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, то в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо мешкання таких осіб за вказаною адресою. Більш того, у судових засіданнях представниками сторін було зазначено про те, що їм невідомо чи взагалі хтось мешкає у спірній квартирі.

Щодо позовних вимог ОСОБА_8 про його вселення в квартиру за адресою: квартира АДРЕСА_3, то, на думку суду, такі вимоги є передчасними, так як в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо перешкоджання ОСОБА_8 з боку інших осіб вселитися у вказану квартиру.

Щодо позовних вимог ОСОБА_8 про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_15, то частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З даних положень вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації.

Таким чином, на думку суду, дані вимоги заявлені позивачем передчасно, до звернення до відповідного органу. При цьому, рішення суду щодо визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вже є підставою для зняття її з реєстрації, але із такими вимогами позивач до суду взагалі не звертався.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність уточнених позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, законним представником якого є ОСОБА_5 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ВК Білгород-Дністровської МР, як органу опіки та піклування та РСКП Білгород-Дністровської РР «Білгород-Дністровський райбудгосп» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації, зняття з реєстраційного обліку, виселення та вселення, у зв'язку з чим такі уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3, 10-11, 57-60, 169, 197, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, законним представником якого є ОСОБА_5 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування та РСКП Білгород-Дністровської районної ради «Білгород-Дністровський райбудгосп» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації, зняття з реєстраційного обліку, виселення та вселення задовольнити частково.

Договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_12, укладений 05.01.2016 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстровим № 1, бланк серії НАТ № 223548 визнати недійсним.

Рішення приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу ОСОБА_9 про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, індексний номер 27765439 від 05.01.2016 року, стосовно реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_13 на імя ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) та відповідний запис про право власності номер 12896181 скасувати.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_8 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко