Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за немайнову шкоду, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у березні 2015 року вона повідомила заступника Генерального прокурора України Д.Сакварелідзе про скоєння злочину колишнім головою Вищої ради юстиції ОСОБА_6 Разом із тим, їй не повідомлено про внесення заяви про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), чим завдано моральної шкоди, для встановлення розміру компенсації якої просила призначити судово-психологічну експертизу.

Ураховуючи наведене, позивач просила стягнути з прокуратури

м. Києва компенсацію за немайнову шкоду, завдану невнесенням до Єдиного реєстру досудових розслідувань заяви про злочин, що унеможливлює передачу справи до суду та притягнення до кримінальної відповідальності винних.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року, у задоволення позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 26 березі 2015 року ОСОБА_4 звернулася до прокуратури м. Києва з заявою про вчинення злочину колишнім головою Вищої ради юстиції ОСОБА_6.

За результатами розгляду наведеної заяви прокуратурою м. Києва ОСОБА_4 надана відповідь від 18 травня 2015 року про те, що обставин для внесення відомостей до ЄРДР за цією заявою не вбачається, оскільки, її заява не є заявою про кримінальне правопорушення у розумінні положень ст. 214 КПК України, що у ній відсутні будь-які об`єктивні дані щодо вчинення кримінальних правопорушень. Роз'яснено, що відповідно до статей 303, 307 КПК України у випадку незгоди з діями прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР заявник має право на оскарження таких дій прокурора до слідчого судді місцевого суду згідно з правилами судового розгляду.

ОСОБА_4 у порядку кримінального судочинства (ст. ст. 303-307 КПК України) невнесення прокуратурою м. Києва відомостей до ЄРДР за її заявою не оскаржувала.

Рішення, дії або бездіяльність прокуратури м. Києва за результатами розгляду заяви від 26 березня 2015 року ОСОБА_4 в судовому порядку також не оскаржувались.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-пр/2011 зазначив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Наведене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із ст. 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Встановивши, що бездіяльність прокуратури м. Києва у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви позивача про кримінальне правопорушення в порядку ст. ст. 303-307 КПК України позивачем не оскаржувалась, судові рішення, якими встановлено неправомірність дій або бездіяльності прокуратури за результатами розгляду заяви ОСОБА_4 від 26 березня 2015 року відсутні, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні матеріалами справи не підтверджується.

Суд вірно вважав, що сам по собі факт невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР не є підставою для відшкодування громадянину моральної та/або немайнової шкоди у порядку цивільного судочинства.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо позбавлення її права на справедливий суд, права подання і наведення доказів, порушення принципу субсидіарності вбачаються необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Так, в ході апеляційного розгляду справи, за клопотанням позивача ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 квітня 2016 року у справі було призначено судово-психологічну експертизу на предмет з'ясування заподіяння позивачу моральної шкоди та розміру грошової компенсації.

Призначена експертиза, проведеною не була через відсутність необхідних матеріалів для проведення експертизи, що відображено у клопотаннях експерта, направлених суду 10 травня 2016 року та 4 липня 2016 року та у повідомленні про неможливість надання висновку від 4 листопада 2016 року (а. с. 108, 109, 127, 128, 155).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач надавала додаткові документи на 8 аркушах, які були оглянуті експертом, викликаним і допитаним у судовому засіданні апеляційним судом.

Згідно наданих апеляційному суду пояснень експерта, проведення експертизи є неможливим через недостатність матеріалів, необхідних для проведення експертизи. Крім того, експерт посилалася на те, що для проведення експертизи щодо заподіяння моральної шкоди необхідно надати довідку про психічний стан позивача.

Згідно пояснень ОСОБА_4, вона зверталася за отриманням такої довідки, але у її видачі було відмовлено, оскільки вона не є зареєстрованою у м. Києві.

З наведеного вбачається, що позивач в ході розгляду справи у повному обсязі користувалася наданими їй процесуальними правами щодо надання доказів і пояснень, призначення за її клопотанням судово-психологічної експертизи, подання експерту додаткових матеріалів для проведення вказаної експертизи тощо, разом з тим, не виконала покладений на неї процесуальним законом обов'язок щодо доведення тих обставин, на які вона посилалася на підтвердження заявлених вимог, зокрема не доведено факту протиправності бездіяльності відповідача щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви позивача про кримінальне правопорушення, факту завдання позивачу у зв'язку із цим моральної шкоди.

В ході розгляду справи позивач не була обмежена у праві подавати докази та доводити ті обставини, на які вона посилалася.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська