У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 29 березня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення компенсації за затримку виплати сум, що підлягають виплаті в день звільнення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2016 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з 28 січня 1992 року по 16 травня 2013 року він працював слюсарем-ремонтником Запорізького коксохімічного заводу, правонаступником якого є публічне акціонерне товариствоме «Запоріжкокс» (далі -ПАТ «Запоріжкокс»). Згідно з наказом № 93 від 16 травня 2013 року звільнений у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У день звільнення відповідач не виплатив йому одноразову матеріальну допомогу у розмірі 12 010 гривень 53 копійки, передбачену умовами колективного договору, яка була стягнута на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 червня 2014 року. Посилаючись на те, що судове рішення виконано відповідачем 30 вересня 2014 року, просив суд на підставі ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року у розмірі 66 057 гривень 91 копійку. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 листопада 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Запоріжкокс» () на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 66 057,91 грн. в якості компенсації за затримку виплат сум, що підлягають виплаті працівникові при звільненні. Стягнуто з ПАТ «Запоріжкокс» () на користь держави судовий збір у сумі 660,57 грн. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 листопада 2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2016 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року - скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України не провів остаточного розрахунку з позивачем в день звільнення, не виплатив одноразову матеріальну допомогу, передбачену умовами колективного договору, а тому дійшов висновку про стягнення на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за затримку розрахунку з часу звільнення (16 травня 2013 року) до моменту зарахування присуджених за судовим рішенням коштів на його рахунок (30 вересня 2014 року). Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що позивачу фактично було відомо про перерахування відповідачем належних сум на виконання рішення суду 26 серпня 2014 року, позов пред'явлено ним 12 грудня 2014 року, а тому вважав, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Судом встановлено, що згідно з наказом № 93 від 16 травня 2013 року позивач звільнений з ПАТ «Запоріжкокс» у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, однак в день звільнення відповідачем не виплачено передбачену умовами колективного договору одноразову матеріальну допомогу. Належні до виплати кошти стягнуті на його користь на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 червня 2014 року (яке набрало законної сили). На виконання вказаного рішення, ПАТ «Запоріжкокс» платіжним дорученням 26 серпня 2014 року перерахувало належну ОСОБА_6 матеріальну допомогу на депозитний рахунок Заводського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя (далі - Заводський ВДВС м. Запоріжжя). 16 вересня 2014 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС м. Запоріжжя видано розпорядження № 44429696 про необхідність перерахування коштів у розмірі 12 010 гривень 53 копійки, що надійшли 22 серпня 2014 року на рахунок обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого на підставі рішення від 03 червня 2014 року, на рахунок позивача, відкритий в АКБ «Індустріалбанк». Фактично на рахунок ОСОБА_6 належні йому від підприємства кошти надійшли 30 вересня 2014 року (а. с. 8). Згідно із ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При вирішенні спору, апеляційний суд,пов'язавши початок обчислення строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, з обізнаністю позивача про перерахування відповідачем належних сумна депозитний рахунок Заводського ВДВС м. Запоріжжя, не звернув уваги, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-116цс15). Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2016 року - скасувати, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк