Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3675/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Леньо В.В., при секретарі - Казимірська Н.В., за участі позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заявлений позов мотивовано тим, що Позивач ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2 260000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, що підтверджується розпискою, даною відповідачем від 01 липня 2014 року. Відповідач зобов'язувався повернути кошти за договором позики від 01 липня 2014 року в строк протягом трьох років з дати вчинення розписки.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, однак зобов'язання за договорами позики ОСОБА_2 не виконала. В добровільному порядку повернути кошти не бажає.

У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою та судові витрати.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні обставини та вимоги позову визнала, зазначивши, що дійсно отримала в борг від ОСОБА_1 260000 доларів США, які наразі не повернула. Щодо задоволення позову не заперечила.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання відповідачами позову прийнято судом.

Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які

вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що Позивач ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 260000 доларів США, що станом на 16.11.2017 року згідно офіційного курсу НБУ становить 6885377,46 гривень. Факт передачі коштів стверджується розпискою, даною відповідачем від 01 липня 2014 року (а.с.32). Згідно даної розписки Відповідач зобов'язувався повернути кошти за договором позики від 01.07.2014 року протягом трьох років з дня написання розписки.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Підтвердженням укладення договору позики між сторонами та отримання коштів відповідачем є розписка від 01 липня 2014 року.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом частин 1,2 статті 207 і частини 2 статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, розписка є саме підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей, оскільки розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей.

Отже, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою укладення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Аналогічні правові позиції містяться в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-79 цс 14), які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

У постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 року зазначено, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За вказаних обставин позов є підставним, та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 9280 гривень судового збору (а.с.1, 9, 26), а

відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.10, 31, 60, 174, 212-215, ЦПК України, ст.ст. 625, 1046 - 1050 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Личаківським РВ ЛНУ ГУМВС України у Львівській області 28.08.2008 року, зареєстрованої в АДРЕСА_1, на користь позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний податковий номер НОМЕР_2, мешканки АДРЕСА_2 заборгованість згідно розписки від 01.07.2014 року у сумі 260000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, що станом на 16.11.2017 року згідно офіційного курсу НБУ становить 6885377,46 гривень (шість мільйонів вісімсот вісімдесят п'ять тисяч триста сімдесят сім гривень 46 копійок).

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати - 9280 (дев'ять тисяч двісті вісімдесят) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийВ. В. Леньо