У Х В А Л А

Справа № 183/1610/17

№ 2-з/183/60/17

05 квітня 2017 року м.Новомосковськ

Суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонов Д.О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

04 квітня 2017 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Разом з позовною заявою подано заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі, у відповідності до якої остання просить застосувати заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на будинок № 4 по вул. Максима Зозулі в селі Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, який належить відповідачу на підставі спірного договору дарування. В обґрунтування заяви посилається на те, що майно належить відповідачу і відповідач може відчужити спірний будинок не чекаючи рішення суду, внаслідок чого не зможе виконати рішення суду у випадку задоволення позову, не буде мати можливості повернути спірний будинок позивачу, необхідний їй для проживання.

Сторони відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України не викликалися.

Дослідивши матеріали цивільного позову, заяви про забезпечення позову, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст.151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Згідно зі ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст.152 ЦПК України, видами забезпечення позову є, окрім іншого, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, покладення заборони вчиняти певні дії . У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У відповідності до п. 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом встановлено, що між сторонами дійсно існує спір з приводу права власності на спірне майно і обсяг позовних вимог відповідає обсягу вимог заяви про забезпечення позову.

Водночас, доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову суду не надано, як не надано доказів і на підтвердження того, що нерухоме майно належить відповідачу у справі, яким згідно позовних вимог є ОСОБА_2, в той час, як згідно інформаційної довідки з ДРРПНМ № 84351157 вбачається, що власником нерухомого майна, щодо якого позивач просить застосувати заходи забезпечення позову є ОСОБА_4.

При цьому, ОСОБА_4 є власником будинку з 08 квітня 2004 року і жодних доказів на підтвердження того, що означена особа після звернення позивача з позовом може вчинити дії щодо відчуження означеного майна суду не надано, а посилання позивача на те, що третя особа не обмежена у своєму праві власності, а тому є висока вірогідність здійснення дій, спрямованих на відчуження майна, як обґрунтування необхідності забезпечення позову суд не приймає до уваги, як безпідставні.

Також, відповідачем не обґрунтовано необхідність застосування у виниклих відносинах такого засобу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, який, окрім іншого передбачає і можливе обмеження у праві користування житловим будинком, належним ОСОБА_4 власнику та може призвести до суттєвого обмеження третьої особи, яка не є стороною у справі в праві на житло.

Внаслідок викладеного суд вважає, що подана заява не містить належних доказів та аргументів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, позивачем обрано неналежний засіб забезпечення позову через належність майна не відповідачу, внаслідок чого в задоволенні заяви належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151, 152, 210 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міжрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Д.О. Парфьонов