судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мостової Г.І.
22 листопада 2017 року м. Київ
щодо вирішення цивільної справи за клопотанням Акціонерного товариства «ПОЛЬСЬКЕ ГУРНІЦТВО НАФТОВЕ І ГАЗОВНІЦТВО» про надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду при Національній торгово-промисловій палаті у Варшаві від 15 травня 2014 року у справі № СА 219/13, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Девон» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року.
У порядку, визначеному статтями 336, 343 ЦПК України, висловлюю окрему думку й прошу додати її до ухвали судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 22 листопада 2017 року, провадження № 6-3852 св17.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Девон» задоволено частково, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановляючи ухвалу про скасування ухвали Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, виходила з такого.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року клопотання задоволено.
Надано дозвіл напримусове виконання рішення Арбітражного суду при Національній торгово-промисловій палаті у Варшаві від 15 травня 2014 року у справі № СА 219/13, відповідно до якого: стягнуто з ПАТ «Девон», Київ, Україна, на користь АТ «ПОЛЬСЬКЕ ГУРНІЦТВО НАФТОВЕ І ГАЗОВНІЦТВО С.А.» (POLSKIE GORNICTWO NAFTOWE I GAZOWNICTWO S.A.), м. Варшава, суму в 10 053 304,17 доларів США, що на день постановлення ухвали складає за курсом НБУ 100 доларів США = 2549,59 грн - 256 258 723 грн 29 коп. разом з відсотками за договором у сумі 16 % від дати подання позову, тобто з 30 вересня 2013 року до дня оплати.
Стягнуто на користь позивача процедурні витрати в арбітражному суді у розмірі 295 136,00 злотих, що станом на день постановлення ухвали складає за курсом НБУ 100 польських злотих 643,0064 грн - 1 897 724 грн 48 коп.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Девон» відхилено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій, задовольняючи клопотання та надаючи дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду, виходили із відсутності підстав для відмови в наданні такого дозволу відповідно до статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», статті 396 ЦПК України, перелік яких є вичерпним.
Постановляючи ухвалу про скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходила з того, що суди попередніх інстанцій:
не врахували та належним чином не перевірили, чи відповідають форма та зміст доданих до клопотання про надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду документів вимогам міжнародного договору, зокрема, ту обставину, що рішення іноземного суду не містить відмітки про набрання ним законної сили і відповідного офіційного документа до нього матеріали справи не містять.
допустивши до виконання рішення, в якому не вказано конкретної суми відсотків, яка підлягає стягненню, не з'ясували, чи не суперечить визнання та звернення до виконання такого рішення іноземного суду публічному порядку в Україні, ураховуючи, що відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади України зобов'язані діяти в межах повноважень, що передбачені законами України, а Закон України «Про виконавче провадження» не надає права державному виконавцю самостійно обчислювати суму, яка належить до стягнення, і для виконання такого рішення державний виконавець змушений буде вийти за межі своїх повноважень.
та вважала, що аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1197цс16, яка згідно зі статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Однак, з такими висновками колегія суддівВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справне погоджуюся з огляду на таке.
Відповідно до частини четвертої статті 15 ЦПК України суди розглядають справи про визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу.
Згідно з положеннями глави 1 розділу VIII ЦПК України для визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, стягувач подає до суду клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) і змісту статті 395 цього Кодексу суд розглядає клопотання в межах заявлених у ньому вимог.
У справі, яка є предметом перегляду, стягувач у клопотанні просив надати дозвіл на примусове виконання рішення Арбітражного суду при Національній торгово-промисловій палаті у Варшаві від 15 травня 2014 року у справі № СА 219/13 та стягнути з ПАТ «Девон» на користь АТ «ПОЛЬСЬКЕ ГУРНІЦТВО НАФТОВЕ І ГАЗОВНІЦТВО С.А» 10 053 304,17 доларів США, а також відсотки за договором у сумі 16 %, починаючи з 30 вересня 2013 року до дня оплати, в еквіваленті у гривні за курсом НБУ на день постановлення ухвали, та 295 136,00 польських злотих в еквіваленті у гривні за курсом НБУ на день постановлення ухвали (а. с. 2-5, т. 1).
Заперечуючи проти задоволення клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, представник боржника ПАТ «ДЕВОН» посилався серед іншого на те, що:
відсутні відомості про те, коли рішення суду вступає в силу, що є порушенням пункту 2 частини 3 статті 394 ЦПК України;
рішення, прийняте Арбітражним судом від 15 травня 2014 року суперечить публічному порядку України і не може бути визнане та звернене до примусового виконання згідно із пунктом b частини 2 статті V Нью-Йоркській Конвенції та пункту 2 частини 1 статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж». Так, представник товариства наголошував на тому, що розрахунок відсотків в розмірі 16% річних перевищує максимальну ставку нарахування відсотків, визначену постановою НБУ 03 серпня 2004 року № 363, оскільки такий відсоток на території України встановлено не вище 11 % річних. Отже, вказане рішення порушує обов'язкову норму публічного права нормативного акту НБУ і не може бути виконаним на території України.

Згідно ст. 394 ЦПК України до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Як зазначено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» згідно з нью-йоркською Конвенцією (зокрема статтею IV) до клопотання про визнання й виконання іноземних арбітражних рішень повинні бути додані належно засвідчені оригінал чи копія письмової угоди, за якою сторони зобов'язались передавати в арбітраж усі або які-небудь спори, що виникали чи можуть виникнути між ними у зв'язку з певним договором або іншими правовідносинами, об'єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Якщо арбітражне рішення або зазначена угода викладені не офіційною мовою тієї держави, в якій запитуються визнання й виконання цього рішення, подається також переклад названих документів мовою даної держави. Переклад засвідчується офіційним чи присяжним перекладачем або дипломатичною чи консульською установою. Сторона, що порушує клопотання про виконання арбітражного рішення на підставі ст.35 Закону «Про міжнародний комерційний арбітраж», повинна подати оригінал належним чином засвідченого арбітражного рішення або засвідчену копію останнього, а також оригінал або належним чином засвідчену копію арбітражної угоди.

Нью-Йоркська Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, в якій Україна бере участь з 08 січня 1961 року, презумуючи обов'язковість арбітражного рішення, передбачає вичерпний, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Пунктом 2.1 статті 5 цієї Конвенції визначено, що у визнанні і приведенні у виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямоване, тільки якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем, де проситься визнання і приведення у виконання, докази того, що рішення не стало обов'язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання було зупинено компетентною владою держави, в якій воно було постановлено чи закон якої було застосовано.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною, що порушує клопотання про виконання арбітражного рішення, надано засвідчені арбітражне рішення та угоду із засвідченим перекладом на українську мову, щодо компетентності арбітражного суду зазначено і в тексті рішення з посиланням на відповідну угоду укладену між сторонами, також надано підтвердження того, що Арбітражне рішення було прийнято 15 травня 2014 року, скріплене підписами голови суду і генерального секретаря, а також печаткою суду, що підтверджує, що рішення відповідає усім встановленим регламентом умовам та є остаточним.

Оскільки, ПАТ «Девон», сторона, проти якої спрямоване виконання арбітражного рішення, не надала до суду доказів того, що рішення не стало обов'язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання було зупинено компетентною владою держави, в якій воно було постановлено чи закон якої було застосовано, на мою думку підстави, передбачені пунктом 2.1 статті 5 Конвенції, для відмови у визнанні і приведенні у виконання арбітражного рішення, - відсутні.

Разом з тим, виходячи зі змісту статті 360-7 ЦПК України помилково вважати, що висновки, яких дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1197цс16, мають враховуватися у цій справі, з огляду на таке.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Однак відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 3602 ЦПК України справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу, а тому Верховний Суд України не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

У справі № 6-1197цс16, яка була предметом перегляду Верховним Судом України, відсутність процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджала Верховному Суду України ухвалити нове судове рішення, тому справу було направлено на новий розгляд до апеляційного суду, у зв'язку з тим, що суд не з'ясував, чи не суперечить визнання та звернення до виконання такого рішення іноземного суду публічному порядку в Україні, ураховуючи, що відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади України зобов'язані діяти в межах повноважень, що передбачені законами України, а Закон України «Про виконавче провадження» не надає права державному виконавцю самостійно обчислювати суму, яка належить до стягнення, і для виконання такого рішення державний виконавець змушений буде вийти за межі своїх повноважень.

Однак, у справі, що переглядається, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції з вказівкою про необхідність з'ясування чи не суперечить публічному порядку в Україні визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, в якому не вказано конкретної суми відсотків, яка підлягає стягненню, колегія суддів залишила поза увагою те, що заперечуючи проти задоволення клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду у зв'язку з порушенням публічного порядку відповідно до пункту b пункту 2 статті V Нью-Йоркської Конвенції, ПАТ «Девон» на таку підставу для відмови у задоволенні клопотання, як відсутність у рішенні іноземного суду конкретної суми відсотків, яка підлягає стягненню, - взагалі не посилавя.

А інші доводи наведені ПАТ «ДЕВОН» у запереченні проти задоволення клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, судами попередніх інстанцій відхиленні.

Суди першої інстанції з яким погодився і суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про задоволення клопотання стягувача, зазначив у резолютивній частині за текстом рішення іноземного суду.

Іноземний суд визначив суму збитків, складні відсотки та порядок їх обчислення.

Цей порядок визначення складних відсотків залежить від сплаченої суми заборгованості і зводиться практично до арифметичної дії з обчислення, початок якої встановлено, суму несплати, яка буде відома при сплаті, та період несплати, що без труднощів при виконанні може і повинен робити державний виконавець.

Тому посилання на повноваження державного виконавця про те, що це є порушенням частини другої статті 19 Конституції України необґрунтоване.

За таких обставин, вважаю, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи клопотання та надаючи дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду, обґрунтовано виходили із відсутності підстав для відмови у наданні такого дозволу.

Отже, на мою думку, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року підлягали залишенню без змін, а касаційна скарга відхиленню.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ МостоваГ.І.