Справа №467/404/17 07.12.2017 07.12.2017 07.12.2017
Провадження №22-ц/784/2494/17
Головуючий у першій інстанції-Кологрива Т.В.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю представника позивачки - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на частку спільного майна

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про встановлення юридичного факту та поділ майна.

Позивачка зазначала, що у період 1998-2015 років проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У період спільного проживання вони купували побутові товари для потреб сім'ї, а 12 липня 2012 року придбали житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0,1500 га та 0, 0274 га за цією ж адресою. Після припинення сімейних відносин відповідач заперечує її право на частку спільного майна.

Уточнивши позовні вимоги (а.с. 60,129), ОСОБА_3 просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у період 2002- 2015 років, поділити придбане майно шляхом виділення у власність їй та відповідачу по ? частині житлового будинку та земельних ділянок.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, посилаючись на те, що на час придбання нерухомого майна у липні 2012 року їх відносини не були сімейними, а житловий будинок та земельні ділянки придбано за кошти, які позичив він та його матір у інших осіб.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року позов задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2015 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення в частині відмови в позові скасувати та задовольнити її вимоги, посилаючись на помилковість висновків суду щодо недоведеності факту придбання спірного майна за спільні кошти.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, направили своїх представників.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні майнових вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання сторін однією сім'єю у період 2004-2015 років доведено, але позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що нерухоме майно було набуте в результаті спільної праці або за спільні грошові кошти сторін, тобто є спільною сумісною власністю за статтями 368 ЦК та статтями 60,74 СК.

Проте з такою правовою оцінкою встановлених правовідносин та застосуванням норм матеріального права погодитись не можна.

Згідно із частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 74 СК України (у редакції Закону України від 22 грудня 2006 року № 524-V) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склались відносини, що притаманні подружжю (пункт 20 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Таким чином, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі (далі - фактичне подружжя) за статтею 74 СК достатньо довести факт проживання сторін однією сім'єю без шлюбу та факт придбання спірного майна у цей період.

У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись таким, що є об'єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК).

При цьому презумпція набуття фактичним подружжям майна у спільну сумісну власність застосовується і у випадку, якщо один з фактичного подружжя не мав з поважних причин самостійного заробітку (стаття 60 СК). Але презумпція статусу спільного майна не позбавляє одного з фактичного подружжя (як і тих, хто перебуває у зареєстрованому шлюбі) доводити факт придбання спірного майна за рахунок інших джерел та віднесення його до особистої власності за правилами статті 57 СК.

Верховний Суд України звертає увагу на необхідність врахування цих обставин у постановах від 8 червня 2016 року (справа №6-2253цс15), від 7 вересня 2016 року (справа №6-801цс16), на які послався суд.

По іншому вирішуються питання про набуття майном статусу спільної власності фактичного подружжя у випадках придбання його до 1 січня 2004 року. При поділі такого майна застосовуються правила статті 17 Закону «Про власність», за якими, крім факту проживання однією сім'єю та придбання майна саме у цей період, додатково необхідно встановити, що таке майно було набуте внаслідок спільної праці цих осіб або за спільні кошти.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не перебуваючи у шлюбі між собою та в іншому шлюбі, постійно проживали разом та підтримували сталі сімейні стосунки з 1998 року. Мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановивши факт спільного проживання сторін за місцем проживання батьків відповідача, у найманому житлі, а потім у спірному будинку, а також спільного побуту (придбання побутових речей для потреб сімї, спільний відпочинок, спільне виховання сина тощо), наявність взаємних прав на обов'язків (розподілення обов'язків щодо оплатної праці та веденню домашнього господарства), та враховуючи принцип дії закону (статті 74 СК) у часі, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2015 року.

Судове рішення в частині встановлення цього факту сторони не оскаржували.

Судом також встановлено, що 12 липня 2012 року на ім'я ОСОБА_4 придбано жилий будинок та земельні ділянки площею 0, 1500 га та площею 0, 0274 га по АДРЕСА_1 (а.с. 5, 7).

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим як факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які не перебувають у шлюбі між собою та у будь-якому іншому шлюбі, однією сім'єю у період 2004-2015 років, так і факт придбання нерухомості (2012 рік) у цей період, що передбачає застосовування до майнового спору правил статті 74 СК.

Набуття спірним майном статусу спільної власності передбачає застосування і правил статей 69, 70 СК щодо права на поділ спільного майна та рівності часток кожного.

Колегія суддів вважає недоведеним твердження відповідача ОСОБА_4, що спірне майно є його особистою власністю, бо придбане за рахунок коштів його та його матері, отриманих у позику.

Надані відповідачем копії розписок про укладення його матір'ю договорів позики з третіми особами (а.с. 45-47), навіть при доведеності факту їх складання саме у спірний період, не можуть бути достатньою підставою вважати будинок особистою власністю ОСОБА_4 Інформації щодо мети отримання позики та передачі цих коштів на придбання нерухомості відповідачу розписки не містять.

Не змінює правового статусу майна і факт позичення ОСОБА_4 частини коштів (12000 грн. ) у ОСОБА_7 (а.с. 44), на що посилався суд першої інстанції.

Участь інших осіб у купівлі житлового будинку (за умови її доведеності) дає право цим особам на відшкодування своїх затрат, якщо допомогу покупцю вони надавали не безоплатно (пункт 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»).

Проте суд першої інстанції не звернув належної уваги на диспозицію статті 74 СК, відмінності у застосуванні норм матеріального права в залежності від часу набуття спірного майна (до чи після 1 січня 2004 року), та поклав на позивачку тягар доказування не тільки факту проживання сторін однією сім'єю без шлюбу та факту придбання спірного майна у цей період, але й факту придбання майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Постанови Верховного Суду України від 8 червня 2016 року (справа №2253цс15) та від 7 вересня 2016 року (справа №6-801цс16), на які послався суд в мотивувальній частині судового рішення, не містять правових висновків у розумінні статті 360-7 ЦПК, а наведені витяги з тексту постанов не дають достатніх підстав для відмови в позові.

Необхідність з'ясування джерела коштів, витрачених на придбання спірного майна, про що зазначено у постановах, спрямовує суди на одночасне з'ясування всіх обставин, передбачених статтями 57, 60 та 74 СК. Обов'язок суду встановити всі обставини не змінює презумпції (частина 2 статті 60 СК), що річ набута як за час шлюбу, так і за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу (статті 74 СК) має статус спільної власності подружжя (фактичного подружжя). Доводити факт придбання майна за особисті кошти має сторона, яка заперечує цю презумпцію.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи час придбання спірного майна (після 1 січня 2004 року), вважає встановленими обставини, які передбачені статтею 74 СК, що свідчать про набуття цим майном статусу спільної власності сторін.

При визначенні частки кожного з сторін у спільному майні, колегія суддів виходить з правил статті 70 СК щодо рівності цих часток.

Визначення часток у спільній власності фактичного подружжя не є поділом майна у розмінні статті 71 СК, але такий спосіб захисту права власності відповідає суті спірних правовідносин та не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 4 жовтня 2017 року у справі № 3-568гс17).

Отже за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 має бути визнано право власності по ? частці житлового будинку та земельних ділянок, призначених для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

Оскільки суд першої інстанції дав невірну оцінку встановленим обставинами та застосував норми сімейного законодавства, рішення суду в частині відмови в позові про визнання частки у спільному майні підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог.

Відповідно до статті 88 ЦПК підлягають розподілу судові витрати. Виходячи з характеру двох позовних вимог судовий збір при подачі позовної заяви (1280 грн.) та апеляційної скарги (704 грн.) мав складати 1984 грн., які мають бути покладені на відповідача, але позивачка сплатила всього (позовна заява та апеляційна скарга) 1786,85 грн., а також за подачу клопотання - 320 грн. Недоплата державі складає 196,15 грн.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року в частині відмови в позові про визнання права власності на частку спільного майна скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по ? частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Кузнечній,3 у селищі Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, за кожним.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по ? частці земельних ділянок площею 0,1500 га, призначеної для обслуговування жилого будинку (кадастровий номер НОМЕР_1), та земельної ділянки площею 0,0274 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_2), які розташовані по вул. Кузнечній, 3 у селищі Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, за кожним.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 107 (дві тисячі сто сім) грн. 85 коп. судових витрат, та на користь держави - 196 (сто дев'яносто шість) грн. 15 коп. судового збору.

В іншій частині судове рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

В.В.Коломієць