Справа №203/3521/17
Провадження №2/0203/1293/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2017 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору прокату автомобіля нікчемним, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

у с т а н о в и в:

25 вересня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору прокату автомобіля нікчемним, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 28.06.2017 року між сторонами було укладено договір прокату автомобіля, за яким позивачка отримала у тимчасове платне користування автомобіль. 02.07.2017 року співробітником відповідачки її було протиправно позбавлено автомобіля. Відповідно до частини другої статті 799 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) договір найму транспортного засобу підлягає нотаріальному посвідченню. Договір від 28.06.2017 року був укладений у простій письмовій формі, отже він є нікчемним. Крім того, укладений договір містить несправедливі умови, які полягають у жорсткій односторонній відповідальності позивачки. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання договору від 28.06.2017 року нікчемним, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину у вигляді стягнення переданих за ним коштів у сумі 20 442,60 грн. (а.с.а.с. 1 - 4, 13).

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав, а представник відповідачки - заперечував проти його задоволення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.06.2017 року між сторонами було укладено договір прокату автомобіля №8446-28/17, згідно з яким відповідачка передала позивачці у прокат автомобіль марки «Hyundai», реєстраційний номер - НОМЕР_1 строком на 30 днів. Загальна сума послуг склала 29 283,00 грн. (а.с.а.с. 8, 9).

02 липня 2017 року під час експлуатації автомобіля сином позивачки автомобіль був вилучений відповідачкою (а.с. 10).

Заявлений у справі позов побудовано на двох доводах:

-укладений договір у порушення приписів статті 799 ЦК був укладений у простій письмовій формі, отже є нікчемним;

-укладений договір містить несправедливі умови, які полягають у жорсткій односторонній відповідальності позивачки.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 787 ЦК за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає або зобов'язується передати рухому річ наймачеві у користування за плату на певний строк.

У відповідності з частиною першою статті 788 ЦК предметом договору прокату є рухома річ, яка використовується для задоволення побутових невиробничих потреб.

Судом встановлено, що 28.06.2017 року відповідачка, яка здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передала позивачці рухому річ (автомобіль) у користування за плату на певний строк. При цьому предмет договору прокату за умовами договору мав використовуватись для задоволення побутових невиробничих потреб позивачки.

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що між сторонами було укладено саме договір прокату.

Разом з цим суд критично ставиться до обґрунтування заявленого позову положеннями статті 799 ЦК щодо нотаріального посвідчення правочину, оскільки вказана норма міститься в іншому параграфі глави 58 ЦК (§5) і регулює форму договору найму (оренди) транспортного засобу, який має іншу правову природу. Водночас §2 глави 58 ЦК, що встановлює правила для договору прокату, не встановлює обов'язкове нотаріальне посвідчення такого правочину.

Таким чином, суд не знаходить законних підстав вважати договір прокату автомобіля від 28.06.2017 року №8446-28/17 нікчемним.

Крім того, суд вважає, що позивачкою також було невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Так, за правилами, встановленими статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частин першої, другої статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 4 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту порушеного права визначено частиною другою статті 16 ЦК, яка визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК.

Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду з вимогою про визнання договору прокату від 28.06.2017 року нікчемним, що не входить до кола способів захисту порушеного права, визначеного приведеною вище нормою.

Такий висновок цілком узгоджується з положеннями пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якими нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У разі наявності відповідного спору судом може бути розглянуто вимогу про встановлення нікчемності правочину.

Між тим, позивачкою у справі такої вимоги висунуто не було.

Суд також вважає безпідставним позов у частині укладення договору на вкрай несправедливих умовах, що полягають у жорсткій односторонній відповідальності позивачки, оскільки такий довід не може мати наслідком встановлення нікчемності укладеного договору.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого у справі позову.

Керуючись статтями 4 - 11, 15, 18, 57 - 60, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у позові до фізичної о соби-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору прокату автомобіля нікчемним, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його постановлення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 24 листопада 2017 року.

Суддя М.О. Католікян