Ухвала іменем україни 15 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Мостової Г.І., суддів: Євграфової Є.П., Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом та, з урахуванням поданих уточнень, просив стягнути з

ОСОБА_4 на його користь суму боргу за договором позики від 12 лютого

2009 року в розмірі 23 779 грн 03 коп., суму боргу за договором позики від

26 червня 2009 року в розмірі 61 116 грн 13 коп., інфляційні втрати в розмірі 14 154 грн 06 коп., 3 % річних в розмірі 690 грн 79 коп., а також витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 лютого 2009 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, на підтвердження якого останній видав розписку про отримання грошових коштів у розмірі

11 000 грн та 500 дол. США на невизначений строк, а 26 червня 2009 року ОСОБА_4 позичив у нього ще 10 000 грн та 2 000 дол. США на невизначений строк, про що також складена відповідна розписка.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, грошові кошти йому не повернув, на неодноразові звернення з вимогою про повернення грошових коштів не реагував, у зв'язку із чим він звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 червня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12 лютого 2009 року в розмірі 23 779 грн 03 коп.,

3 % річних у розмірі 189 грн 58 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 630 грн

72 коп.; заборгованість за договором позики від 26 червня 2009 року в розмірі 61 116 грн 13 коп., 3% річних у розмірі 487 грн 26 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 300 грн 70 коп., витрати на правову допомогу в розмірі

6 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою ухвалою апеляційного суду Харківської області від

17 травня 2016 року рішення Московського районного суду м. Харкова від

25 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами виникли боргові зобов'язання щодо повернення позики, а тому враховуючи, що відповідач не виконав своїх зобов'язань, з нього підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Встановлено, що 12 лютого 2009 року ОСОБА_4 під розписку позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11 000 грн та 500 дол. США під 6 % на місяць, а 26 червня 2009 року - 10 000 грн та 2 000 дол. США, без зазначення терміну повернення грошових коштів.

12 грудня 2014 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_4 вимоги про повернення позики згідно з договорами позики від 12 лютого

2009 року та від 26 червня 2009 року, які останній отримав 19 грудня

2014 року (а. с.10-15).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із

ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Встановивши, що відповідно до розписки від 12 лютого 2009 року ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11 000 грн та 500 дол. США під 6 % на місяць, а згідно з розпискою від 26 червня

2009 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 10 000 грн та 2 000 дол. США на розвиток справи, 12 грудня

2014 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_4 вимоги про повернення позики згідно з укладеними договорами позики, доказів існування між сторонами трудових чи комерційно-партнерських відносин матеріали справи не містять, колегія суддів, з урахуванням смислового навантаження слів «взяв під 6 % на місяць» та «позичив», погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності між сторонами саме боргових зобов'язань.

Доводи касаційної інстанції зазначеного не спростовують.

ОСОБА_4 на порушення ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надав доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, за якими можливе отримання ним коштів на безповоротній основі (трудові, комерційно-партнерські, тощо). При цьому твердження відповідача щодо наявності між сторонами спільного бізнесу та надання ОСОБА_3 грошових коштів на спільні цілі не підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, від 07 вересня

2016 року у справі № 6-1412цс16.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, перевірили розрахунок 3 % річних на прострочене грошове зобов'язання, а також інфляційних нарахувань за зобов'язаннями відповідача у національній валюті, законно та обґрунтовано дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Є.П. Євграфова

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур

О.В. Попович