АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1251/17 Справа № 173/1248/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю, посилаючись на те, що з 04 жовтня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який було розірвано на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що в період шлюбу між відповідачем ОСОБА_2 та його дядьком ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання №1391, посвідчений Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою 09 червня 2015 року.

Зазначала, що на підставі цього договору її чоловіку передана у власність земельна ділянка площею 0.15 га, кадастровий номер :0:03:0062, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована по вул.Жовтневій,30 в сел.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а також житловий будинок загальною площею 64.6 кв.м, житловою площею 48.6 кв.м, розташований за тією ж адресою. 27 квітня 2016 року ОСОБА_6 помер.

Посилаючись на те, що відчужувач за договором довічного утримання помер, отже всі визначені ним обмеження вважаються припиненими відповідно до ст.754 ЦК України, вона протягом усього часу разом з відповідачем виконувала усі умови укладеного договору довічного утримання, а отже набуте на підставі цього договору майно є спільно набутим майном подружжя, яким зараз ОСОБА_2 їй забороняє користуватися, не визнає її право власності на нього та чинить усілякі перешкоди, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), розташованого по вул.Жовтневій,30 в сел.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 64.6 кв.м, житловою площею 48.8 кв.м, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.1500 га, кадастровий номер :03:003:0062, розташовану по вул.Жовтневій,30 в сел.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Усунути перешкоди у користуванні нею спірним домоволодінням шляхом вселення її до даного домоволодіння. Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні даним нерухомим майном та надати їй ключі від будинку.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), розташованого по вул.Жовтневій,30 в сел.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 64.6 кв.м, житловою площею 48.8 кв.м, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.1500 га, кадастровий номер :03:003:0062, розташовану по вул.Жовтневій,30 в сел.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні та володінні належними їй 1/2 частинами домоволодіння та земельної ділянки, надавши ключі від будинку за даною адресою. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі з 04 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7).

Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року(а.с.12).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

09 червня 2015 року між відповідачем ОСОБА_2 та його дядьком ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання №1391, який був посвідчений Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою.

На підставі цього договору ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку площею 0.15 га, кадастровий номер :0:03:0062, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за по вул.Жовтневій,30 в сел.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, та житловий будинок загальною площею 64.6 кв.м, житловою площею 48.6 кв.м, розташований за тією ж адресою (а.с.51-53).

27 квітня 2016 року ОСОБА_6 помер.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що з моменту укладення договору довічного утримання і до припинення сторонами спільного проживання та з часу припинення сторонами спільного проживання та до смерті ОСОБА_6, пройшли майже однакові проміжки часу, а тому прийшов до висновку, що сторони в період спільного проживання разом здійснювали догляд за ОСОБА_6, а з часу роздільного проживання сторін до смерті ОСОБА_6 пройшов незначний період часу, що на думку суду не може вплинути на режим спільної сумісної власності на майно, яке набуте сторонами за договором довічного утримання, особливо враховуючи ту обставину, що на час смерті відчужувача за договором довічного утримання сторони продовжували перебувати в зареєстрованому шлюбі.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.2 ст.70 СК України).

В ч.1 ст.67 СК України зазначено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно зі ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У ст.746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Крім того, у відповідності до частини другої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обовязок перед відчужувачем є солідарним.

Таким чином, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнім солідарним виконанням обовязку за вказаним договором перед відчужувачем.

У статті 749 ЦК України закріплено обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана (частина перша статті 749 ЦК України).

Підпунктом 2.2. договору довічного утримання визначено, що утримання повинно відбуватися у вигляді щомісячного надання відчужувачу грошової суми в розмірі не менше 200 грн.; надання побутових послуг; витрат на придбання відчужувачу лікарських засобів на підставі виданих лікарями рецептів та на його лікування; забезпечення надання відчужувачеві медичної допомоги удома лікарями; щотижневого забезпечення відчужувача продуктами харчування; організації щоденного триразового харчування відчужувача; забезпечення необхідним одягом та взуттям; сплати комунальних послуг.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачеві, оцінюється сторонами на рівні 700 грн.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідності до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз вищезазначених норм цивільного та сімейного законодавства у своїй сукупності зумовлює висновок, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сімї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду)як набувач, виконував обовязки за таким договором солідарно з набувачем.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року по справі №6-2891цс15 і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що договір довічного утримання було укладено між відповідачем, як набувачем, та його дядьком, як відчужувачем, 09 червня 2015 року, а рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року, яким було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, було встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбні відносини 29 листопада 2015 року (а.с.12).

З дати укладання договору довічного утримання до припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами минуло 5 місяців, з дати припинення фактичних шлюбних відносин до смерті відчужувача, 27 квітня 2016 року минуло також близько 5 місяців, втім рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини також було встановлено факт перебування на утриманні саме відповідача ОСОБА_2 його непрацездатного дядька ОСОБА_6 (а.с.47-49).

Також оскаржуваним рішенням суду було встановлено і не заперечувалось сторонами, що після припинення сторонами спільного проживання догляд за ОСОБА_6 здійснював лише ОСОБА_2

Зазначені вище рішення набрали законної сили, а згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В той час коли будь-яких доказів солідарного виконання договору довічного утримання позивачем надано не було, як і не було надано доказів, що цей договір було укладено саме в інтересах їх сімї.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_8