Справа № 694/1770/16-ц
провадження 2/694/4/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

28.03.2017 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Сакун Д. І.

при секретарі Матвієнко А. А.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що в період з 03 листопада 2015 року по 04 березня 2016 ним було надано ФОП ОСОБА_2 поворотну фінансову допомогу на підставі договорів поворотної фінансової Допомоги, підтвердженням яких є банківські квитанції 0.0.456425916.1 від 03.11.2015 року, №10095_1 від 20.11.2015 року, а також платіжні доручення № НОМЕР_1 від 07.12.2015 року, № від 22.12.15р., № від 28.12.15р., № НОМЕР_2 від 15.01.16р., № від 18.01.16р., № від 05.02.16р., № від 17.02.16р., № від 19.02.16р., № від 23.02.16р., ;№ від 04.03.16р., на загальну суму 184106,38 грн., що було еквівалентно на момент надання допомоги 7502,00 доларів США за курсом НБУ. Поворотна фінансова допомога надавалася шляхом перерахування відповідних грошових коштів на відповідні банківські рахунки ОСОБА_2: р/р_6520 в ПАТ «ПриватБанк», МФО 300711; р 7798 в ПАТ «ПУМБ», МФО 334851.

Відповідачу неодноразово на адресу: 20260, Черкаська обл., Звенигородський район, с. Вільховець, пров. Пирогова, 13 на імя: ОСОБА_2 направлялися вимоги про звернення фінансової допомоги поштовими відправленнями: 1) 26 липня 2016 року цінний лист з описом вкладення за номером 001; 2) 20 вересня 2016 року курєрська доставка за номером 608; 3) 20 вересня 2016 року рекомендований лист за номером 594; Крім того, 31 жовтня 2016 року направлено електронне повідомлення (телеграму) за номером оооооі та повторно цінний лист з описом вкладення за номером 030.

Станом на сьогоднішній день, Відповідач не повернув борг, чим порушив зобовязання. Позивач неодноразово намагався повернути свої кошти, проте Відповідач ухиляється від виконання зобов'язання

Позивач ОСОБА_1О з урахуванням позовних вимог просить суд стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь позивача борг за договором позики у розмірі 198581,55 грн., а також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати за сплату судового збору в сумі 1985,82 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 було перераховано безготівковим шляхом з зазначенням одержувача «ФОП ОСОБА_2» грошові кошти, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями № 0.0.456425916.1 від 03.11.2015 року, №10095_1 від 20.11.2015 року, а також платіжними дорученнями № НОМЕР_1 від 07.12.2015 року, № від 22.12.15р., № від 28.12.15р., № НОМЕР_2 від 15.01.16р., № від 18.01.16р., № від 05.02.16р., № від 17.02.16р., № від 19.02.16р., № від 23.02.16р., ;№ від 04.03.16р., на загальну суму 184106,38 грн.. Грошові кошти перераховувалися на відповідні банківські рахунки: р/р_6520 в ПАТ «ПриватБанк», МФО 300711; р 7798 в ПАТ «ПУМБ», МФО 334851.

Вирішуючи даний спір суд керується наступним.

Договір поворотної фінансової допомоги, на укладення якого посилається позивач, є фактично договором позики.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, в матеріалах справи відсутні докази укладення між ОСОБА_1 м. о. та ФОП ОСОБА_2 договорів позики так само як і договорів поворотної фінансової допомоги, на які посилається позивач. Також не надано і в судовому засіданні позивачем по справі будь-яких розписок про отримання ФОП ОСОБА_2 від нього будь-яких коштів, тощо.

Посилання позивача на платіжні доручення, як підтвердження передачі грошей, не є достатнім доказом отримання відповідачем суми позики, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч.2 ст.1047 ЦК України), що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, справа № 6-79 /цс 14.

Згідно із ч.1 ст.218 ЦПК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, у даному випадку, факт вчинення правочину не доведений письмовими документами, а отже, не доведено і факту отримання грошової суми відповідачем.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з наведеного вище, за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Таким чином, аналіз наведених правових норм та зазначених вище наявних обставин справи свідчить про те, що між сторонами не укладалися договори позики.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Отже, оскільки позивачем не надано доказів укладення з відповідачем договору позики, з врахуванням норм ст. ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.204, 207, 208, 215, 218, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 31.03.2017 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Сакун Д. І.