Справа № 455/1727/16-ц
Провадження № 2/455/97/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 листопада 2017 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

у складі головуючої - судді Ніточко Л.Й.,

при секретарі - Сенеті Г.Н.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» (надалі ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА») про захист прав споживача, визнання договору лізингу недійсним та відшкодування моральної і матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» (надалі ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА»)про захист прав споживача, визнання договору лізингу недійсним та відшкодування моральної і матеріальної шкоди, посилаючись на те, що він 29.06.2016 року з ОСОБА_3 звернулися у відділення ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» за адресою: м.Луцьк, пл. Грушевського, №14, з питанням придбання трактора, для використання в особистому підсобному господарстві у власних потребах.

Менеджери запропонували продати трактор з навісним обладнанням і доставити 01.07.2016 року в с.Велика Сушиця Старосамбірського району Львівської області, а також сказали оплатити частину вартості трактора у розмірі 36 500 гривень і підписати необхідний договір. Решту суми він, нібито, мав оплатити на протязі року після поставки трактора. Таким чином вони ввели його в оману щодо продажу трактора та шляхом обману, скориставшись його необізнаністю в юриспруденції, всупереч його волі, схилили до підписання Договору фінансового лізингу № 00385 від 29.06.2016 року, повідомивши, що це є, нібито, договір купівлі-продажу в розстрочку.

В результаті обману менеджерів, під купівлею трактора, ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» йому була надана послуга за оформлення Договору лізингу №00385 від 29.06.2016 року на суму 36500 гривень, яка входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем згідно п. Договору фінансовго лізингу.

01.07.2016 року не отримавши трактор, він повідомив відповідача, що розриває договір. У серпні 2016 року отримав відповідь №249 від 05.08.2016 року, де відповідач погодився розірвати договір і повернути сплачені кошти у відповідності до положень п.12.1 ст.12 та у строки визначені у п.12.8. Договору фінансового лізингу, тобто, на протязі 30-ти банківських днів. 25.08.2016 року на адресу відповідача надіслано повідомлення з моїм банківським рахунком для повернення проплачених коштів на суму 36500 гривень. Однак, по сьогоднішній день, він не отримав ніяких грошей.

Послугу по організації, підготовці та укладення договору вважає шахрайською дією відповідача, що вплинула на волевиявлення, всупереч волі. Послугу вважає не прийнятою, оскільки не має акту передачі-приймання наданих послуг. 01.07.2016 року він звернувся з заявою про злочин (шахрайство) в Старосамбірське відділення поліції. По даному факту розпочато кримінальне провадження № 12016І1 від 06.07.2016 року.

Даний договір, не залежно від його розірвання, може бути визнаний в судовому порядку недійсним.

Згідно чинного законодавства він має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої порушенням його прав.

Окрім матеріальної шкоди йому було завдано і моральну шкоду неправомірними діями відповідача, що спричинило глибокі душевні переживання і страждання, що негативно відображається на його самопочутті, нормальному способі життя, оскільки змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав. Моральні страждання продовжуються і в даний час, оскільки до сих пір відповідач не повернув кошти, отримані шляхом обману. Завдану моральну шкоду він оцінює в 90000 гривень.

Просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу №00385 від 29.06.2016 року, укладений між ним та ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА», застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» повернути йому кошти в сумі 36500 гривень, стягнути з ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» на його користь 36500 гривень матеріальної шкоди, 90000 гривень моральної шкоди та судові витрати покласти на відповідача.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» в судове засідання жодного разу не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, письмових заперечень на позовну заяву не надав, заяву про розгляд справи у їх відсутності не надіслав. З довідок Укрпошти, форма 20, вказані причини повернення судової повістки: «за закінченням встановленого строку зберігання»/а.с.72-74,80-81/.Таку причину неявки відповідача, суд розцінює, як відмову відповідача від одержання документів та поштового повідомлення, в якому йому було надіслано повідомлення про час та місце слухання справи.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони , які беруть участь у справі, не з»явилися до суду без поважних причин.

А тому при таких обставинах, та оскільки такої заяви від представника відповідача до суду не поступило, суд вважає їх неявку без поважних причин та не знаходить підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Суд із згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, мотивуючи це наступним.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що 29.06.2016 року між позивачем та відповідачем укладено Договір фінансового лізингу №00385 (а.с. 6-11).

Згідно з п.п. 1.1, 1.2 вищевказаного Договору лізингодавець зобов'язується придбати у продавця предмет лізингу міні трактор ДТЗ354С.5 та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених договором.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу в строк, який передбачає розумний період часу, який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу, але не більше 60 робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: -платіж за оформлення договору; -авансовий платіж; -різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 договору, або різницю до вже сплаченого Авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору (за наявності).

У п. 8.1 Договору фінансового лізингу № 00385 вказано погоджену вартість предмета лізингу, яка становить 350000.00 гривень без урахування податку на додану вартість.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє не менше 61 місяця, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань за даним договором.

Згідно п. 8.4 Договору всі планові платежі, які визначаються у Додатку №2 до даного Договору, який сторони зобов'язуються підписати до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу, сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-й день поточного місяця, згідно вказаного додатку та/або на підставі рахунків, виставлених лізингодавцем.

Як вбачається з розділу "Визначення термінів" вищевказаного Договору, платіж за оформлення договору - це першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладенням Договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 відсотків від погодженої вартості предмета лізингу.

29.06.2016 року позивачем на виконання умов вищевказаного Договору на рахунок ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» здійснений першочерговий одноразовий платіж у розмірі 36500.00 гривень (а.с.12). Згідно умов оспорюваного Договору вказаний платіж є платежем за оформлення договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

01 липня 2016 року позивачем направлено заяву на адресу відповідача про розірвання Договору фінансового лізингу №00385 від 29.06.2017 року та повернення йому сплачених грошових коштів на виконання Договору.

Згідно листа ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» від 05.08.2016 року №249 Договір фінансового лізингу №00385 від 29.06.2016 року розірвано на підставі заяви позивача від 01.07.2016 року, повернення сплачених коштів відбувається у відповідності до положень п.12.1 ст.12 та у строки, визначені у п.12,8 Договору фінансового лізингу (а.с.13). Також в цьому листі зазначено, що ОСОБА_1 сплатив, а саме: платіж за оформлення договору в розмірі 35 000 гривень; авансовий платіж в розмірі 1 500.00 гривень, тому у товариства не виникало обов»язку щодо купівлі йому предмета лізингу та подальшої передачі йому у користування.

З листа (а.с.14) відомо, що позивач 25.08.2016 року повідомив відповідачу номер рахунка, на який ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» повинно повернути йому проплачені ним кошти з метою придбання трактора в сумі 36500.00 гривень. Однак, включно по день розгляду справи у суді відповідач не отримав жодних коштів від відповідача.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.16) вбачається. що основним видом економічної діяльності ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» є в тому числі торгівля автомобілями та транспортними засобами.

З довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.46), відомо, що 29.12.2015 року було прийнято рішення № 3484 про взяття на облік ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА», як такого, що має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п.1.3.1. Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісія з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21, фінансова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу.

Так, відповідно до розділу 2 вищевказаного Положення, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Разом з тим, згідно з п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.

Оскільки, відповідач не надав доказів того, що він має ліцензію на здійснення фінансових послуг, суд приходить до того, що вказаний Договір укладений юридичною особою, яка не має права здійснювати послугу з адміністрування фінансових активів фізичних осіб.

Такий висновок суду викладено у правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16).

У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робить неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА».

Крім цього, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу № 00385 від 29.06.2016 року укладений між позивачем та відповідачем нотаріально посвідчено не було, отже він є нікчемним.

Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України висловленим у постановах від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15), від 18 січня 2017 року (справа 6-648цс16), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Відповідно до ч.1ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч.1ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України.

Згідно з ч. 1ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, який є вичерпний.

У розділі «Визначення термінів» договору визначено, що платіж за оформлення договору це першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмета лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Тобто, зазначений у договорі адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем адміністративного платежу не відповідають діючому законодавству.

Як вбачається з копії Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами:

Лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця у строк, у порядку та у розмірі згідно даного договору та/або додатку № 2 до договору (Графік сплати лізингових платежів).

Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від погодженої вартості предмета лізингу, розмір якого погоджено сторонами та визначено у даному договорі, який сплачується лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця на умовах договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем.

Обсяг фінансування - сума грошових коштів, що становить різницю між вартістю предмета лізингу, при його купівлі лізингодавцем, та сплаченим лізингоодержувачем авансовим платежем та відповідних доплат, на умовах викладених у даному договорі. Порядок, строки та розмір сплати лізингоодержувачем обсягу фінансування визначається у договорі та у додатку № 2 до договору.

Винагорода Лізингодавця - визначений у даному договорі річний відсоток надання в лізинг предмет лізингу.

Період лізингу - означає строк, на який предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу на умовах, погоджених у цьому договорі.

Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень вказаного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього.

Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета лізингу.

В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно п. 5.4 договору, лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених цим договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, який було передано лізингоодержувачу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування предмета лізингу, або стану предмета лізингу протягом періоду лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предмету лізингу.

Відповідно до п. 7.3 договору, лізингодавець здійснює фактичне страхування предмета лізингу та супутніх ризиків, при цьому у договорі страхування відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь лізингодавця. Предмет лізингу страхується на весь строк дії цього договору. Витрати, понесені лізингодавцем в результаті укладання та/або пролонгації договору страхування, компенсуються останньому лізингоодержувачем згідно окремо виставленого рахунку, в якому вказується дата до якої необхідно сплатити рахунок. У разі сплати після дати, яка визначена в рахунку, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 10% від суми компенсації.

Разом з тим, до істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Як вбачається із договірних умов, складові лізингового платежу платіж за оформлення договору та авансовий платіж - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 договору лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання договору розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі (заяві) з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20% від сплаченого лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. У разі якщо заява про розірвання договору подана з порушенням строку вказаного у даному пункті, платіж за оформлення договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Вказана умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих для лізингоотримувача умов.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно суд вважає обґрунтованим вимогу про визнання договору недійсним.

Тобто, аналіз змісту Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави вважати, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема, надання лізингодавцю права розірвати договір із лізингоодержувачем в односторонньому порядку, при цьому лізингоодержувачу таке право не надається (п.3.2.7, 12.7 вказаного Договору), можливість визначення ціни товару на момент його поставки (п. 9.4 вказаного Договору), право на зміну розміру лізингових платежів або їх індексації (п. 10.9 Договору), надання можливості лізингодавцю не повертати платіж за оформлення договору, здійснений споживачем, у разі розірвання Договору (п. 12.2 Договору), надання лізингодавцю права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі (п. 16.5 Договору).

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16).

Враховуючи, вищенаведені обставини справи та вимоги закону, суд прийшов до висновку, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, а також оспорюваний договір вчинений без наявності відповідної ліцензії та не був нотаріально посвідчений, що суперечить вимогам чинного законодавства, а тому є недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Судом встановлено, що позивач сплатив відповідачу за спірним недійсним Договором 36500,00 гривень. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним грошові кошти на виконання вимог Договору.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить із наступного.

Згідно з п.5 ч.1ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст.1 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції", поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК(в редакції Закону №3390-VI) шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цьогоКодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Позивачем не надано і матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів про наявність підстав для відшкодування судом моральної шкоди відповідно до закону.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вищевикладених вимогах закону, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для їх задоволення.

Під час подачі позовної заяви відповідач був звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 гривень, що становить 1 відсоток від розміру суми задоволених позовних (майнових) вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.5 ч.1 ст.4, ч.1, ч.2 п.4 ч.3, ч.5, ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.2 ст.1, ч.1 ст.3, ч.2 ст.6, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.1 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції", ч.1 ст.184, ч.ч.1-3, ч.ч.5-6 ст. 203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.216, 220, 628, 799, ч.ч.1-2 ст.806, 807 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212-215, 224 - 226, 360-7 ЦПК України, суд,-

ВИ Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1Я до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та відшкодування моральної і матеріальної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №00385 від 29 червня 2016 року, укладений ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 36500 (тридцять шість тисяч пятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Львівської області через Старосамбірський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -підпис-

З оригіналом згідно:

Суддя Л.Й. Ніточко