Справа № 153/461/16-ц Провадження № 22-ц/772/2773/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої : Копаничук С.Г.

суддів: Сало Т.Б.,Марчук В.С.

при секретарі: Агєєвій Г.В.

за участю позивача ОСОБА_2,відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та майном за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду від 27 вересня 2017 року, -

В с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою по вул. Свободи,50(колишня вул.Леніна) в м.Ямпіль , шляхом зобовязання відповідачки демонтувати самочинно збудоване господарське приміщення з прибудовами загальною площею біля 50 кв.м.,що розташововується частково на його земельній ділянці і земельній ділянці загального користування прибудинкової території багатоквартирного будинку по зазначеній адресі та зобовязати відповідачку не здійснювати будь-яких прибудов на відстані менше ніж один метр до межі його земельної ділянки від найбільш відступної конструкції стіни.

Вказав, що він є власником та користувачем квартири №3 багатоквартирного будинку № 50 по вул.Леніна,50 в м.Ямпіль та власником земельної ділянки із визначеними межами площею 0,416 га ,що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку за вказаною адресою та розташована біля ОСОБА_3С.(Корецька) є власницею та мешканкою квартири №2 вказаного будинку .Остання без його відома та дозволу самовільно захопила частину його земельної ділянки розміром 7,5 х 2,60 метра і самовільно з порушенням будівельних норм та правил ,добросусідства ,на захопленій частині його ділянки побудувала впритул до стіни його гаража господарське приміщення з перекриттям поверх його гаража. Посилаючись на те,що захопленням його земельної ділянки та зазначеним самочинним будівництвом позивачка чинить перешкоди в користуванні ним своїм майном та на ст.ст.103,152,212 ЗК України,ст.ст.376,386,391 ЦК України просив позов задовольнити.

У вересні 2017 року уточнив позовні вимоги ,просив усунути перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою та належним йому на праві власності гаражем,а саме : зобовязати ОСОБА_3 за власні кошти та власними силами розібрати(демонтувати) з належної ОСОБА_2 земельної ділянки покрівлю з шиферу(під навіс),який знаходиться позаду його господарських будівель та 1 метр по ширині і по всій висоті цегляну стіну,господарського приміщення вкритого шифером,який самочинно побудований ОСОБА_3 стіна в стіну до належного ОСОБА_2 гаража,на при будинковій території багатоквартирного житлового будинку по вул..Свободи,50 в м.Ямпіль.

Рішенням Ямпільського районного суду від 27 вересня 2017 року позов задоволено. ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою та належним йому на праві власності гаражем,що розташований по вул.. Свободи в м.Ямпіль.Зобовязано Слізевську Г.С. за власні кошти та власними силами розібрати(демонтувати) з належної ОСОБА_2 земельної ділянки покрівлю з шиферу(під навіс),який знаходиться позаду його господарських будівель та 1 метр по ширині і по всій висоті цегляну стіну,господарського приміщення вкритого шифером,який самочинно побудований ОСОБА_3 стіна в стіну до належного ОСОБА_2 гаража,на при будинковій території багатоквартирного житлового будинку по вул..Свободи,50 в м.Ямпіль. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права,а по справі ухвалити нове рішення ,яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Зазначила, суд не залучив до участі в справі Ямпільську райспоживспілку(чи її правонаступника) ,як балансоутримувача та користувача земельної ділянки та Ямпільську міську раду,як власника прибудинкової території будинку по вул.Свободи,50 Крім того,допустив неповноту встановлення обставин справи щодо фактичних розмірів земельної ділянки на місцевості та її конфігурацію в натурі ,так і щодо підтвердження права власності позивача на гараж та земельну ділянку.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обґрунтованим ,а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив із доведеності порушення відповідачкою права власності позивача, наявності з її боку перешкод в реалізації ним права власності на земельну ділянку та гараж ,а також того, що за умови приватизації всіх квартир у будинку,земельна ділянка набуває режиму спільної часткової власності.Суд дійшов висновку, що права ОСОБА_2підлягають захисту шляхом задоволення негаторного позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та гаражем ,шляхом зобовязання ОСОБА_3 здійснити демонтаж стіни будівлі по всій висоті та ширині, (що фактично приведе до руйнування будівлі) При цьому в обґрунтування висновку суд послався на фотознімки з яких встановив, що ОСОБА_3 здійснила будівництво господарських будівель з порушенням ДБН-360-92,а саме захопила земельну ділянку,що належить ОСОБА_2 і обмежила йому доступ до останньої та на акт комісії від 01.07.2014 року,яким встановив факт порушення відповідачкою прав позивача.

Однак з таким висновком погодитись не можна ,оскільки суд дійшов до нього , допустивши порушення норм матеріального і процесуального права.

Висновок суду про те,що при приватизації всіх квартир у багатоквартирному будинку,земельна ділянка набуває режиму спільної часткової власності суперечить ст.42 ЗК України. Так ,ч.2 ст.42 ЗК передбачає у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку можливість передачі відповідної земельної ділянки безоплатно у власність або надання у користування лише обєднанню власників.

Правовідносини сторін,що витікають з даних вимог , регулюються ЗУ «Про планування і забудову територій»,ЗУ «Про основи містобудування» ,ЦК України,ЗК України та нормами ДБН-360-92.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Крім того,у ч.1, 2 ст. 376 ЦК України, зазначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа,який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, абоз істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України якщо власник(користувач)заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою,яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці або якщо це порушує права інших осіб,майно підлягає знесенню особою,яка здійснила самочинне будівництво або за її рахунок.

Згідно до ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Зі змісту ст.ст.376,391 ЦК вбачається,що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають, як органи державної влади та місцевого самоврядування ,так і інші особи, у випадку порушення їх прав ,зокрема, власник майна ,який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 5 ст. 23 Закону «Про планування і забудову територій», планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будівель і споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд.

Приписи ст.5 Закону України «Про основи містобудування» встановлюють , що при здійсненні містобудування повинні бути забезпечені та враховані законні інтереси і вимоги власників або користувачів земельних ділянок і будов, які оточують місце будівництва. Пунктом 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудови міських і сільських поселень» затверджених наказом Держкоммістобудування 17.04.92 р. № 44, встановлено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

Разом з тим, судовому захисту підлягають лише узаконені права власників та користувачів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином ,позивач належними і допустимими доказами повинен був довести наявність у нього права власності на земельну ділянку та гараж ,що згідно закону підлягають захисту , факт порушення їх відповідачкою (здійснення самочинної побудови саме на земельній ділянці позивача та з порушенням конкретних норм ДБН та правил забудови населених пунктів), а також неможливість його у інший спосіб (шляхом здійснення відповідачкою перебудови) відновити свої права.

Як вбачається з матеріалів справи , сторони є одними із чотирьох співвласників квартир в одноповерховому багатоквартирному житловому будинку по вул.Свободи,50(колишня вул. Леніна) в м.Ямпіль ,що не відноситься до садибного типу .

Будинок перебував на балансі Ямпільської районної споживчої спілки , в генеральному плані м.Ямполя станом на 1987 року прибудинкова територія не відображена, розподілу прибудинкової території між квартиронаймачами та Ямпільською райспоживспілкою проведено не було. Мешканцями будинку на прибудинковій території самочинно були побудовані господарські будівлі (сараї, підвали), вказані в зведеному оціночному акті будівель і споруд , які ,проте, при подальшій приватизації громадянами квартир , у їх свідоцтва про право власності на квартири не увійшли і документи про право власності на них відсутні.

Власник квартири №3 ОСОБА_2 на підставі рішення Ямпільської міської ради від 05.11.1997 року №374 отримав 20.11.1997 року державний акт про право власності №ІУ-ВН на частину земельної ділянки прибудинкової території багатоквартирного будинку, що прилягає до його квартири ,площею 0,416 га з призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель .

Інші власники квартир державних актів на право власності на частину прибудинкової території даного будинку не отримали .Обєднання співвласників багатоквартирного будинку не створювалось, власник іншої частини земельної ділянки - Ямпільська міська рада позову до ОСОБА_3 не заявляла.

За приписами ст.22 ЗК України 1990 року, право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості ) і отримання документа ,що посвідчує це право.Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі(на місцевості) )і одержання документа , що посвідчує право власності , забороняється. Як передбачено п. 1.3. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року , межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Акт встановлення меж його земельної ділянки в натурі (на місцевості ) позивач суду не надав і в матеріалах справи він відсутній. В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 пояснив ,що вказаного акту немає.Таким чином ,суду не надано належного і допустимого доказу виникнення у позивача права власності на земельну ділянку у конкретно встановлених на місцевості межах , а отже, відсутні підстави для висновку,що фактичні розмір і межі земельної ділянки позивача , відповідають тим межам, що зазначені в його державному акті на право власності.Також відсутні докази того,що гараж позивача за місцем дислокації знаходиться в межах ділянки ,означеної в його державному акті та перебуває у його власності.

Таким чином, спростовуються в якості належних і допустимих доказів, наявні у справі листи, документи і акти ,що містять висновки про здійснення будівництва відповідачкою на межі чи на земельній ділянці позивача ,а також порушення нею норм ДБН 360-92 та прав позивача ,оскільки неможливо встановити дійсну відстань до межі земельної ділянки ОСОБА_2,так і місце дислокації на ній гаража.Крім того, у сторін відсутні належні документи ,що підтверджували б їх право власності на господарські будівлі.

Статтею 189 Земельного кодексу України визначено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

В разі порушення відповідачкою норм земельного законодавства за вимогою позивача орган самоврядного контролю повинен провести перевірку, повідомити про її проведення відповідачку та складати за її результатами акт перевірки.

Позивач суду не надав і в матеріалах справи відсутній акт перевірки про дотримання(порушення) вимог земельного законодавства, складений уповноваженим органом з контролю за додержанням земельного законодавства, який є допустимим і достатнім доказом, як вчиненого порушення прав позивача ,так і особи порушника.

Посилання позивача та суду на те, що з акту комісії від 01.07.2014 року вбачається факт порушення відповідачкою прав позивача підлягають відхиленню з огляду на те,що він не є належним і допустимим доказом порушення земельного законодавства , не містить встановлених фактів того, що відповідачка зайняла земельну ділянку позивача та не підтверджує обсяг порушеного права позивача на землю. Не містить акт і даних в чому полягало порушення нею норм ДБН при будівництві цієї будівлі та конкретні пункти ,які вона порушила. Стіна господарської будівлі,яку просив зобовязати знести позивач, не є окремою спорудою ,а є елементом господарської будівлі.

Висновки експертизи з питань наявності порушень правил місцевої забудови та встановленої неможливості перебудови збудованого господарського приміщення відповідачкою ,відсутні.

Натомість суд ,в порушення ст.212 ЦПК України, навівши докази ,що є в справі , з позицій належності , допустимості їх не оцінив і дійшов висновку про порушення прав позивача фактично на підставі вищенаведеного акту комісії та фотографій ,що не є належними допустимим доказом ,так як не містять жодної інформації про межі земельних ділянок за даною адресою на місцевості, місцезнаходження щодо них гаража та господарської будівлі ,а відтак не дозволяють здійснити висновки щодо порушення прав.

Інших доказів порушення прав позивача на земельну ділянку матеріали справи не містять,відтак доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу .

Враховуючи викладене ,а також встановлені апеляційним судом обставини справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову,вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими і приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ,що згідно ст.309 ЦПК є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду від 27 вересня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та майном,- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів..

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді: Сало Т.Б.

/підписи/

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.