22-ц/775/740/2017(м)
Категорія 43 Головуючий у 1-й інстанції Сараєв І.А.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Маріупольської міської ради, третя особа Комунальне комерційне підприємство «Керуюча компанія «Приморська» про визнання права користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою виконавчого комітету Маріупольської міської ради на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року,

В с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в якому просила визнати за нею право користування двокімнатною квартирою № 24 в будинку № 2 по вул. Новоросійській в м. Маріуполі.

В обґрунтування позову вказувала, що вона у 1982 році разом із чоловіком та дітьми отримала зазначену квартиру. В грудні 2002 року позивач виписалась із зазначеної квартири, але залишилась значитися квартиронаймачем в копії особового рахунку № 3973. У вказаній квартирі лишився проживати її син ОСОБА_3 Згодом позивач повернулась у спірну квартиру та проживала разом із сином до дня його смерті, який помер 18 липня 2016 року. Наразі позивач продовжує проживати у спірній квартирі, несе всі витрати по утриманню квартири.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до виконавчого комітету Маріупольської міської ради, третя особа - Комунальне комерційне підприємство «Керуюча компанія «Приморська», про визнання права користування жилим приміщенням задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою №24 у будинку №2 по вул. Новоросійській в м. Маріуполі.

Не погоджуючись з даним рішенням, виконавчий комітет Маріупольської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просило його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного жилого фонду, власності територіальної громади м. Маріуполя, ніким із постійних мешканців приватизована не була.

Відповідно до особового рахунку №3973 позивач вибула зі спірної квартири 12 грудня 2002 року. В квартирі проживав ОСОБА_3, який помер 18 липня 2016 року.

Пояснення свідків, на яких ґрунтується рішення суду, прямо не вказують на те, що позивач дійсно постійно проживала у спірній квартирі.

Квитанції на комунальні послуги, які приходили на імя позивача, є наслідком того, що ОСОБА_3, який фактично мешкав у квартирі, не скористався своїм правом на зміну договору найму.

Заборгованість по квартплаті становить 7480 грн. та доказів про сплату боргу суду не надано.

Фактичних доказів письмової згоди чи іншої угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2С, а також доказів, що спірна квартира була постійним місцем проживання позивача, участі в утриманні житла, початку спільного ремонту, наявності спільних витрат, спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування тощо, які б засвідчували реальність сімейних відносин не надано.

Оскаржуване рішення порушує право власності відповідача.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача та представника третьої особи, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, про що свідчить запис в книзі телефонограм апеляційного суду за № № 2383, 2422 (а.с.132 - 134). Із заявами про відкладення розгляд справи до суду не звернулись.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачу з задоволенні позову, заперечення представника позивача ОСОБА_5 та заперечення представника позивача ОСОБА_6, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_2 (а.с. 6).

Відповідно до особового рахунку №3973 квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2, є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі ордеру № 5596 від 16 жовтня 1974 року (а.с.11).

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована у вказаній квартирі з 23 грудня 1974 року по 10 грудня 2002 року, а її син ОСОБА_3 з 31січня 1995 року та був знятий з реєстраційного обліку 12 вересня 2016 року (а.с.5, 6, 11).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер 18 липня 2016 року (а.с. 7).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири у 2012 року і постійно мешкала в ній разом із сином до дня його смерті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вселилась до спірної квартири задовго до смерті її сина ОСОБА_3, а впродовж всього часу її проживання ніяких вимог про її виселення від сина не надходило, а тому позивач набула рівного права користування спірною квартирою. Місце реєстрації позивача в іншій квартирі не впливає на її право користування оскаржуваною квартирою. А доказів про відсутність згоди ОСОБА_3 на проживання у квартирі відсутні.

З таким висновком не можна не погодитися, враховуючи наступне.

За змістом ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до чч.1,2 ст.64 ЖК УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівно з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як розяснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

За положеннями ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

З пояснень в суді першої інстанції свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 вбачається, що позивач вселилась до спірної квартири в 2012 році як член сімї свого сина, ОСОБА_3, та вони разом проживали однією сімєю до дня смерті останнього, вели спільне господарство, робили ремонт в спірній квартирі, піклувались один за одного.

Пояснення зазначених свідків в апеляційній скарги викривлені у порівнянні з технічним записом судового засідання, а доводи апеляційної скарги щодо пояснень цих свідків зводяться до їх переоцінки.

Доказів того, що між позивачем та ОСОБА_3 була інша угода про порядок користування спірною квартирою, матеріали справи не містять.

За життя ОСОБА_3 не ставив питання про виселення матері з цієї квартири, і матеріали справи не містять даних щодо здійснення перешкод позивачу у користуванні квартирою, його звернення до суду або до будь-яких інстанцій з питання виселення ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутня письмова згоди ОСОБА_3 на вселення позивача у спірну квартиру сама по собі не свідчить про те, що остання не набула права користування нею, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_3А висловлював таку згоду.

Проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач несла витрати по утриманню житла та за надані житлово-комунальні послуги, про що свідчать надані до матеріалів справи квитанції (а.с. 20- 23).

На підставі судового наказу від 28 листопада 2011 року (справа № 2н-1651/11) з ОСОБА_2 стягнута заборгованість за користування тепловою енергією (а.с. 18 зворот).

Як пояснила в апеляційному суду представник позивача ОСОБА_6, позивач не зверталась із заявою про його скасування і частково погасила заборгованість.

Із доводами апеляційної скарги відносно того, що оплата за житлово-комунальні послуги та стягнення заборгованості за ці послуги проведено виходячи із розрахунку на одну особу, колегія суддів не погоджується, оскільки оплата цих послуг проведена позивачем та саме з останньої, а не з ОСОБА_3, на підставі судового рішення стягнута вказана заборгованість.

Оскільки судом було встановлено, що позивач вселилась в спірну квартиру в якості члена сімї сина ОСОБА_3, тривалий час в ньому проживала разом із сином, вела з ним спільне господарство, несла витрати по її утриманню, іншої угоди між ними щодо вселення позивача у квартиру не було, колегія суддів погоджується з висновком суду відносно того, що позивач набула права користування цією квартирою.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що спірна квартира у 1974 році надавалась у користування чоловіку позивача на сімї, до складу якої входила позивач та син ОСОБА_3, тривалий час проживала в ній, а після виселення знову вселилась і проживала в ній разом із сином.

Даних про те, що ОСОБА_2 на праві власності має інше житло як суду першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом не надано.

Згідно ст.8 Європейської конвенції з прав людини від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Підтримуючи апеляційну скаргу, представник відповідача в апеляційному суді пояснила, що спірна квартира належить територіальній громаді міста Маріуполя і необхідна для надання іншому члену цієї громади. Разом з тим, не заперечувала, що позивач також є членом цієї територіальної громади та не позбавлена права у встановленому законом порядку отримати житло, яке є комунальною власністю.

Відповідач, заперечуючи проти позову та прийнятого судом рішення, не довів в чому полягає суспільний інтерес держави, чим порушуються право власності відповідача, оскільки позивач, як член територіальної громади м.Маріуполя, враховуючи відсутність у неї на праві власності іншого житла, має право на отримання безоплатного житла.

Більш того, після ухвалення судом рішення, територіальна громада м.Маріуполя, в особі Маріупольської міської ради відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передала ОСОБА_2 у власність спірну квартиру (а.с.171 - 173).

Колегія суддів зазначає, що у разі відмови позову ОСОБА_2 буде мати місце порушення справедливого балансу між інтересом позивача, яка раніше отримувала спірну квартиру, тривалий час проживає в ній, на час розгляду справи їй виповнилося 67 років, та інтересами держави в перерозподілі цієї квартирі іншій особі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем та його представником не надано.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а, відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: С.А.Попова

ОСОБА_9