ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи вимоги тим, що він із відповідачем перебували в шлюбі, який розірвано в судовому порядку. Позивач просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,2 га та усі матеріали й обладнання у вигляді недобудованого житлового будинку та господарських споруд, які розташовані на цій ділянці за адресою: АДРЕСА_2; визнати за ним право власності на автомобілі «RenautMegan Scenic», державний номерний знак НОМЕР_1, та «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_2; за відповідачем визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя в розмірі 177 973 грн 63 коп.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Renaut Megan Scenic», державний номерний знак НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,2 га та усі матеріали й обладнання у вигляді недобудованого житлового будинку та господарських споруд, які розташовані на цій ділянці за адресою: АДРЕСА_3, визнати за ним право власності на автомобіль «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_2; а також стягнути на її користь з відповідача 7 700 грн в якості грошової компенсації її частки у спільному майні подружжя.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Виділено ОСОБА_3 автомобіль «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 186 800 грн. Виділено ОСОБА_4 автомобіль «Renault Megan Scenic», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 140 700 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості автомобілів у розмірі 23 050 грн. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, та будівельних матеріалів, розташованих на вказаній земельній ділянці загальною вартістю 761 300 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 91/100 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 61,3 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 9/100 частки вказаної квартири. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року в частині вирішення питання про розподіл квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності по 1/2 частки вказаної квартири за кожним. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 23 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Поділено спільне майно колишнього подружжя наступним чином: виділено у власність ОСОБА_3 автомобіль «Mazda 6», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 186 800 грн; виділено у власність ОСОБА_4 автомобіль «Renault Megan Scenic», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 140 700 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 23 050 грн грошової компенсації вартості автомобілів.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частки за кожним земельної ділянки площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташованої по АДРЕСА_3, вартістю 98 000 грн. та по 1/2 частки за кожним незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за вказаною адресою, вартістю 1 424 600 грн;

У порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 91,20879/100 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 61,3 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м; а за ОСОБА_4 - на 8,79121/100 частки вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, наступним чином: виділено ОСОБА_3 автомобіль «Mazda 6», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 186 800 грн. Виділено ОСОБА_4 автомобіль «Renault Megan Scenic», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 140 700 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості автомобілів у розмірі 23 050 грн. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2 га, розташованої по АДРЕСА_3 та будівельних матеріалів, розташованих на вказаній земельній ділянці загальною вартістю 761 300 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 91/100 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 61,3 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, а за ОСОБА_4 - на 9/100 частки зазначеної квартири. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

з

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині поділу квартири, земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку й ухвалити в цій частині нове рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судові рішення у частині поділу автомобілів не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 07 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року.

У шлюбі сторонами придбано наступне майно:

трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,3 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., зареєстрованим у реєстрі 22 вересня 2006 року за № 5105;

земельну ділянку, площею 0,2 га, розташовану по АДРЕСА_3 що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 липня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маловацькою Н.А., зареєстрованим у реєстрі за № 1772.

Крім того, на вказаній земельній ділянці розташований незавершений будівництвом житловий будинок, загальною площею 188,9 кв. м, з господарськими спорудами, що підтверджується технічним паспортом від 20 листопада 2011 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими спорудами збудований за час шлюбу за спільні кошти є об'єктами спільної сумісної власності подружжя - позивача та відповідача й відповідно визнав право власності по 1/2 частки за кожним на вказані об'єкти. Також суд дійшов висновку про те, що частка ОСОБА_3 у спірній квартирі становить 91,20879/100, а ОСОБА_4 - 8,79121/100, оскільки об'єкт нерухомості хоча й придбаний у період шлюбу, але частково за особисті кошти ОСОБА_3, отримані ним від продажу своєї особистої дошлюбної квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із наведених обставин та дійшов такого ж по суті висновку, визнавши за сторонами у справі право власності по 1/2 частки за кожним на спірну земельну ділянку та будівельні матеріали, розташовані на ній. А також, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на 91/100 частки спірної квартири, а за ОСОБА_4 - на 9/100 частки, виходячи із того, що квартира була придбана в більшій частині за особисті кошти чоловіка.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За змістом ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об'єкт будівництва» (ст. ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України на вищевказані вимоги закону уваги не звернув, визнавши за сторонами право власності на будівельні матеріали, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_3, належним чином не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, не з'ясував ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку на час розірвання шлюбу, ураховуючи наявність у матеріалах справи технічної документації й звіту про оцінку нерухомого майна, й відповідно не вирішив питання про те, чи можна, враховуючи ступінь готовності поділити між подружжям спірний незавершений будівництвом будинок.

Оскільки вимоги про поділ земельної ділянки, на якій розташований недобудований житловий будинок, необхідної для обслуговування частки сторін у ньому, на підставі ст. 120 ЗК України, є похідними від вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, то рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду щодо способу поділу квартири АДРЕСА_1, виходячи із того, що застосовуючи положення ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Установивши, що спірна квартира хоча й була придбана у період шлюбу 22 вересня 2006 року (за ціною 459 550 грн), але в основному за кошти, отримані від продажу 22 вересня 2006 року однокімнатної квартири АДРЕСА_4 яка належала на праві особистої власності ОСОБА_3 (продаж вчинено за ціною 378 750 грн), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності у спірній квартирі у частці 91/100, а за ОСОБА_4 - 9/100 відповідно.

Наведені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_4 щодо несплати з жовтня 2015 року ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей не є підставою для визнання за сторонами права власності на спірну квартиру у рівних частках, крім того, ОСОБА_4 не надано належних доказів в силу вимог ст. 58 ЦПК України на підтвердження своїх доводів щодо її доходів за час перебування у шлюбі, а також, що такі доходи були використані на придбання спірної квартири.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості в частині позовних вимог первісного та зустрічного позовів про поділ спільного майна, а саме: земельної ділянки площею 0,2 га та усіх матеріали й обладнань у вигляді недобудованого житлового будинку та господарських споруд, які розташовані на цій ділянці по АДРЕСА_5 зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи в цій частині на новий розгляддо суду апеляційної інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3, зустрічного позову ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки та матеріалів й обладнань у вигляді недобудованого житлового будинку та господарських споруд скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3, зустрічного позову ОСОБА_4 про поділ квартири залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик