АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого: - Пищиди М.М.

суддів: - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

за участі секретаря: - Григор»євої В.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працювала у публічному акціонерному товаристві «Приватбанк» на посаді старшого касира-операціоніста Індустріального відділення Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «Приватбанк».

31 грудня 2013 року позивач звільнилася за власним бажанням, однак відповідачем не було їй сплачено заробітну плату за листопад та грудень 2013 року, яка стягнута за рішенням суду.

У зв'язку з вищезазначеним, просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по сумі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 20 980,10 грн., 3% річних за несвоєчасну виплату заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку у розмірі 853, 48 грн, а всього 49 833,58 грн., мотивуючи тим, що

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2016 року позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_5 суму інфляційних збитків за несвоєчасну виплату заборгованості по заробітній платі в розмірі 8052 (вісім тисяч п'ятдесят дві) гривні 00 коп., 3 % річних у розмірі 350 (триста п'ятдесят) гривень 79 копійок, а всього 8402 (вісім тисяч чотириста дві) гривні 79 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 28 000 грн. у решті позову відмовлено.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 14 грудня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано. В інший частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

В апеляційній скарзіПАТ КБ «ПриватБанк», просить скасувати рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильнимзастосуванням норм матеріального права, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати стягнув суму інфляційних витрат.

Така позиція суду першої інстанції помилкова з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, 17 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_5 було прийнято до Індустріального відділення Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» касиром - операціоністом 2 категорії, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № Э.DN-KП- 2011- 6857868 від 17 жовтня 2011 року, укладеним трудовим договором (а.с. 7-8) та трудовою книжкою (а.с. 9).

3 червня 2013 року ОСОБА_5 переведено на посаду старшого касира - операціоніста, що підтверджується наказом №Э.DD-ПП- 2013- 538 від 03 червня 2013 року та трудовою книжкою (а.с. 9).

31 грудня 2013 року позивач була звільнена за власним бажанням, що підтверджується наказом про звільнення №Э.28.0.0.0/1-7078972 від 27 грудня 2013 року №Э.DD-ПП- 2013- 538 від 03 червня 2013 року та трудовою книжкою (а.с. 9).

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року з відповідача стягнуто на користь позивача не виплачену заробітну плату у розмірі 8 000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 36 000 грн., яке фактично виконане банком 19 червня 2015 року.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені ст. ст. 225, 228, 233 КЗпП України, тобто в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012, 4-рп/2012 звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року виконано банком 19 червня 2015 року, а позов ОСОБА_5 пред'явлено у листопаді 2015 року.

Відповідно до ст. 34 ЗУ Про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов'язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов'язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того,чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки, апелянтом виплачено позивачеві заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку, 19 червня 2015 року, а звернення до суду відбулося в листопаді 2015 року, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

За таких обставин відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції від 01 квітня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: