АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6508/17 Справа № 201/6982/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет» на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет», третя особа Міністерство освіти і науки України, про стягнення ненарахованої та невиплаченої суми стипендії, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет» (далі ДВНЗ «Національний гірничий університет») про стягнення ненарахованої та невиплаченої суми стипендії, мотивуючи тим, що з 01 вересня 2013 року він був зарахований до складу студентів, прийнятих на навчання за державним замовленням за денною формою навчання поза конкурсом до ДВНЗ «Національний гірничий університет» за напрямком підготовки «гірництво».

Зазначав, що на момент вступу на навчання його батько ОСОБА_3 мав стаж роботи на підземних роботах з повним робочим днем у шахті з видобутку вугілля більше 15 років, а тому, у відповідності до ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», він має право на отримання стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб.

Посилаючись на те, що у березні 2017 року дізнався, що відповідачем виплачувалась стипендія, розмір якої є значно нижчим, ніж гарантований йому, як особі, на яку поширюється дія ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці»,а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ДВНЗ «Національний гірничий університет» на його користь ненараховану та недоплачену стипендію, враховуючи інфляційні втрати, у розмірі 22.097 грн.35 коп., з яких недоплата 15.543 грн.40 коп., інфляційні втрати 6.553 грн. 95 коп. за період з вересня 2012 року по червень 2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ДВНЗ «Національний гірничий університет» ставить питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з них 8.849 грн. 54 коп., посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 01 вересня 2013 року позивач ОСОБА_2 навчається у ДВНЗ «Національний гірничий університет» за напрямком підготовки «гірництво» за державним замовленням за денною формою навчання.

Копією свідоцтва про народження від 06 липня 1995 року підтверджується, що ОСОБА_2 народився 13 червня 1995 року.

Батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно довідки ВСП «Шахтоуправління Дніпровське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 20 травня 2013 року ОСОБА_3 (батько ОСОБА_2В.) працює у ВСП «Шахтоуправління Дніпровське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 3 листопада 2003 року та стаж його роботи у вугільній промисловості становить 16 років 04 місяці 10 днів (на час надання довідки).

Позивач ОСОБА_2 був зарахований до цього вищого навчального закладу на пільгових умовах, як дитина шахтаря, який має стаж підземної роботи більше 15 років

З довідки про доходи вбачається, що позивачу було виплачено стипендію з вересня по грудень 2013 року 3.445 грн.60 коп.; з січня по грудень 2014 року 10.336 грн.80 коп.; з січня по грудень 2015 року 10.785 грн.20 коп.; з січня по грудень 2016 року 1.1682 грн. (а.с.18-19).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Нормами ч.3 ст.62 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що особи, які навчаються у вищих навчальних закладах за денною формою навчання, можуть отримувати інші стипендії, призначені фізичними (юридичними) особами.

Положеннями ч.1 ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від 02 вересня 2008 року №345-V1 передбачено, що шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, діти, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами I або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Аналогічний правовий висновок міститься у ряді постанов Верховного Суду України, а саме у постановах від 01 червня 2016 року №6-929цс16 та 6-1044цс16, у постанові від 13 квітня 2016 року по справі №6-2981цс15 та в силу ст.3607 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст.ст.22,6 Конституції України, право на отримання соціальної стипендії в даному випадку, встановлене Законом України «Про підвищення престижності шахтарської праці», є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі його носію.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15,16 ЦК України та статтями 1,3,15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Аналіз норм чинного законодавства, зокрема, ч.1 ст.5 Закону України Про підвищення престижності шахтарської праці, та фактичні обставини справи, вказують на право ОСОБА_2 отримувати стипендію у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак за весь час навчання позивачу нараховувалась стипендія на загальних підставах та була нижчою за рівень прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звертався до Університету з заявою про виплату йому стипендії на підставі ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки право позивача на відповідні пільги не ставиться у залежність від подачі відповідних заяв, а гарантоване державою та має бути забезпечено відповідачем, якому при вступі на навчання позивачем надавались докази наявності пільг.

Щодо посилань апелянта про застосування позовної давності до даних правовідносин, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права щодо недоплачених сум з довідки про доходи від 31 березня 2017 року. Разом з тим, будь-яких доказів на спростування даних обставин відповідачем суду надано не було. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення недоплаченої стипендії за весь період.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Національний гірничий університет» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Суддя: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6