АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/1811/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Колдіна О.О.
№ апеляційного провадження 22-ц/796/3124/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць ІнниОлександрівни про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць ІнниОлександрівни про визнання правочину недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

В судове засіданні учасники процесу не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інни Олександрівни про визнання недійсним договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, який укладено між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 2706/10/06/71-256 від 24.10.2006 року; визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договорами від 28.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., який укладено між ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 24.10.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., який укладений між ОСОБА_1.та АКБ «ТАС-Комерцбанк».

Посилається на те, що 24 жовтня 2006 року між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2706/10/06/71-456 з метою придбання квартири АДРЕСА_1.

24 жовтня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Заочним рішеннямОболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року з позивача на користь ПАТ «Сведбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором в сумі 1 163 994,00 гривень.

ОСОБА_1 посилається на те, що в листопаді 2013 року, після отримання листа від 23 жовтня 2013 року, їй стало відомо, що між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, за яким до TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги за кредитним договором, а також договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЗаєцьІ.О., за яким до Товариства перейшли права іпотекодержателя.

Зазначений договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, в частині передання права вимоги за кредитним договором, та договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., в частині передання ПАТ «СВЕДБАНК» на користь TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» прав за іпотечним договором, позивач вважає недійсними, оскільки ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» недійсне право грошової вимоги, у зв'язку з наявністю судового рішення про стягнення заборгованості.

Враховуючи недійсність відступлення права грошової вимоги за основним кредитним договором, недійсним вважається і відступлення права за іпотечним договором.

Крім того, позивач посилається на те, що оспорювані договори не відповідають положенням ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», а також п.п.2 п.1 Розпорядження Національної комісії по регулюванню ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2706/10/06/71-456 з метою придбання квартири АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» 24.10.2006 року укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 1 163 994,00 гривень у зв'язку з неналежним виконанням нею своїх зобов'язань щодо повернення кредитної заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15 (а.с.10-13) та договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. (а.с.15).

Згідно п.2.1 договору факторингу банк відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належать банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За умовами ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Крім того, наявність судового рішення про стягнення суми боргу в грошовому виразі не позбавляє права кредитора звернутись за захистом свого права у інший спосіб, у т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» недійсне право грошової вимоги, у зв'язку з наявністю судового рішення про стягнення заборгованості, оскільки фактично за договором факторингу ПАТ «Сведбанк» передав ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» своє право вимоги заборгованості за кредитним договором, в т.ч. укладеним з ОСОБА_1

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд дійшов вірного висновку, що положення договору факторингу № 15, що укладений між відповідачами у даному спорі, не суперечать положенням чинного законодавства, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

Оскільки підстав для визнання недійсним договору факторингу судом не встановлено, позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову(стаття 214 ЦПК України).

Судом вірно встановлено, що договір факторингу відповідає вимогам встановленим ч.5 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 512 ЦК України, ст. 514 ЦК України, ст. 1077 ЦК України, ч.1 ст. 1079 ЦК України. Зазначені норми законодавства та інші положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно з підпунктом «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі - продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі - продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Однак, ні зазначеною нормою, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом.

Пунктом 11 ст. 4 зазначеного закону встановлено, що до фінансових послуг відносяться послуги факторингу. Також статтею 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» чітко зазначено перелік видів діяльності, які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься.

Доводи апеляційної скарги про те, що у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не має генеральної валютної ліцензії, а тому ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав правових підстав для набуття прав кредитора за кредитним договором про надання кредитів в іноземній валюті, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір відступлення права вимоги

Оскільки ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не здійснював видачу кредиту, відповідно не потребує генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування, набуття права вимоги фактором по кредитному зобов'язанню є правомірним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що за договором факторингу може передаватися лише право вимоги за кредитним договором, а не за судовим рішенням колегія суддів також не приймає до уваги.

Судом встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 1 163 994,00 гривень у зв'язку з неналежним виконанням нею своїх зобов'язань щодо повернення кредитної заборгованості.

Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно договору факторингу ПАТ «Сведбанк»відповідно до умов даного договору відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитному договору, укладеному між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк».

Відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України позивач не надала суду доказів належного виконання свого зобов'язання за кредитним договором.

Таким чином, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло право грошової вимоги за невиконаним зобов'язанням.

Враховуючи вищевикладене, зміст договору не суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним не має.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді