Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Харитонової Г. Л. , при секретарі Родіній Н.В., за участю адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства « Маріуполь Авто» про стягнення вартості втраченого багажу - ,

В С Т А Н О В И В:

23 жовтня 2015 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернулась ОСОБА_2 з позовом до Приватного акціонерного товариства «Маріуполь- Авто» про стягнення вартості втраченого багажу, , де зазначила, що 25 серпня 2015 року на автобусі держномер АН 8362 ЕА, що належить відповідачу , рейсом № 197А вона виїхала з м. Маріуполь у м. Запоріжжя. З нею був багаж, перевезення якого було сплачено нею та він був поміщений у багажне відділення автобусу. По прибуттю у м. Запоріжжя, вона не отримала свій багаж, оскільки його не виявилося у багажному відділенні. В той же день вона звернулася у відділення поліції м. Запоріжжя з відповідною заявою. 26 серпня 2015 року вона надіслала відповідачу претензію, відповідь на яку не отримала. Вважала,що відповідач , як перевізник , має нести відповідальність за збереження багажу. Оскільки нею не заявлялась вартість багажу, який складався з її особистих речей, вона підтверджує їх наявність та вартість відповідними письмовими доказами та поясненнями свідків. Зазначила, що у валізі, яку вона здала у багажне відділення автобусу держномер АН 8362 ЕА , знаходилась речі, загальною вартістю 38232 грн., та цю суму позивачка просила стягнути з відповідача на її користь.

В судовому засіданні позивачка та її представники ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_1 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити .

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала та пояснила, що позов не підлягає задоволенню . На думку представника відповідача, у позивачки 25 серпня 2015 року з собою була спортивна сумка, а не валіза, яка знаходилась при ній у салоні автобуса у якості ручної кладі та за збереження якої має нести відповідальність сама позивачка. Крім того, позивачкою не доведений факт наявності у неї відповідних речей та їх вартість. Надані позивачкою письмові документи не відповідають вимогам , щодо належності платіжного документу, є протирічними , опис речей не співпадає з їх якісними характеристиками згідно отриманих відповідачем відповідей з торгових організацій та інтернету. Просила відмовити у позові в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнав та підтримав позицію представника відповідача ОСОБА_4 просив в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 вважав ,що позовні вимоги задоволенню не підлягають, в судовому засідання пояснив, що з червня 2015 року працював водієм на підприємстві відповідача. 25 серпня 2015 року він , керуючи автобусом ЮТОН державний номер 83-62, виконував рейс з м. Маріуполя до м. Запоріжжя. В цей день салон автобуса був заповнений на третину, у багажному відсіку було два місця. Позивачка не ставила багаж у багажний відсік, його у м. Маріуполь ставив чоловік. Коли прибули до м. Запоріжжя та він відкрив багажний відсік, також було два місця. Позивачка тривалий час не виходила з салону, потім він бачив як її зустрічали та вони спілкувалися на пероні. Коли до нього звернулась позивачка щодо багажу, останнього не виявилось у багажному відділенні. Він бачив, що обидва багажі забирали чоловіки, це було у його присутності, при цьому він багажну квитанцію або квіток у них не перевіряв. В подальшому він пройшов до начальника вокзалу ,де з його участю переглянули запис з камер відеоспостереження, на якому було видно, що багаж забрав чоловік. Після цього він сказав позивачці викликати поліцію. По приїзду робітників поліції вони надали пояснення. Він вважає ,що не має нести відповідальність за збереження багажу, оскільки він зник внаслідок недбалого ставлення до його зберігання самою позивачкою.

Суд, позивачку, її представників, представників відповідача, третю особу, свідків, дослідивши матеріали по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 серпня 2015 року ОСОБА_2 придбала квіток на автобусний маршрут м. Маріуполь м. Запоріжжя , сплативши, як за перевезення пасажира так і за перевезення багажу, тобто між нею та відповідачем - ПАТ «Маріуполь- Авто» було укладено договір перевезення пасажиру та багажу. 25 серпня 2015 року на автобусі державний номер НОМЕР_1, під керуванням водія третьої особи ОСОБА_6, який на 25 серпня 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем , позивачка вирушила до м. Запоріжжя, її багаж, який складав валізу з особистими речами, водієм було поміщено до багажного відділення автобусу. По прибуттю до м. Запоріжжя, позивачка звернулась до водія щодо видачі їй свого багажу, але такого не виявилося у багажному відділенні. З приводу викрадення багажу позивачка в той же день звернулась до Комунарського ВП Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області та 26 серпня 2015 року звернулася з заявою до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді вартості багажу у сумі 26000 грн. Зазначена вимога не була задоволена відповідачем, в звязку з чим позивачка звернулася до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд приходить до наступного.

Законом України «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено поняття автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Стаття 29 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначала, що автомобільним перевізником та автомобільнимсамозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Ч.. 2 ст. 39 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) було зазначено, що документом, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення : для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу .

У ч. 2 ст. 42 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено,що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду.

Відповідно до ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Ці умови були виконані позивачкою, тобто вона сплатила встановлену плату за проїзд та за провезення багажу. Відповідач свої зобовязання виконав частково, а саме перевіз позивачку до пункту призначення м. Запоріжжя, між тим багаж, провезення якого було оплачено позивачкою, їй не видав.

У ч. 16 ст. 35 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту затверджує Кабінет Міністрів України.

Ст.145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту , затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. № 176 , зі змінами, станом на час виникнення спірних правовідносин, ( в подальшому Правила від 18 лютого 1997 р. № 176) визначені обовязки перевізника, в тому числі : Перевізник зобов'язаний:

1) забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; 2) вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів і зберігання та/або доставки багажу згідно з договором перевезення і розкладом руху;

У ч. 2 ст. 40 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) , де визначаються основні права та обовязки водія автобуса при перевезенні пасажирів зазначено,що водій автобуса зобовязаний приймати, розміщати та видавати багаж пасажирам на зупинках, передбачених розкладом руху; стежити за виконанням пасажирами своїх обов'язків та безпечним розміщенням ними багажу і ручної поклажі в автобусі .

Ст. 147 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 передбачені обовязки водія, де у п. 20 зазначено,що він зобовязаний забезпечувати перевезення багажу в багажних відділеннях автобуса (у разі їх наявності) та , згідно зі ст. 148 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 має право 3) не видавати багаж, якщо пасажир не пред'явив квитанцію на перевезення багажу.

У ст. 11 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 зазначено, що організатори регулярних перевезень,замовники послуг, автомобільні перевізники, автомобільні самозайняті перевізники, персонал автомобільного транспорту, автостанції та пасажири несуть відповідальність за невиконання цих Правил згідно із законом.

Стаття 924 ЦК України передбачає відповідальність перевізника за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти та зазначає, що Перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Таким чином, судом встановлено,що перевізник - ПАТ «Маріуполь- Авто» , має нести відповідальність за втрату багажу,що належав позивачці.

Вирішуючи питання щодо розміру матеріальної шкоди, яка була спричинена позивачки та має бути стягнена з відповідача суд зазначає наступне.

Ст. 40 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 зазначає, що за договором перевезення пасажира автобусом перевізник зобов'язується безпечно перевезти пасажира до пункту призначення, а в разі здавання ним багажу - доставити до пункту призначення багаж та видати його пасажиру або уповноваженій ним особі. Пасажир зобов'язується внести установлену плату за проїзд, а в разі здавання багажу до багажного відділення - плату за його перевезення.

При цьому пасажир під час здавання багажу для перевезення має право оголосити його цінність, сплативши встановлену суму. ( ст.. 78 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176).

Багаж (його частина), не доставлений особі протягом 14 діб після надходження заяви про його видачу, вважається втраченим і пасажирові, що оголосив цінність багажу, повертається компенсація у зазначеному розмірі та плата, що справлялася за його перевезення. У разі коли цінність не оголошувалася, пасажирові повертається плата, що справлялася за перевезення багажу, а розмір компенсації визначається у судовому порядку. ( ст.. 80 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176). За п.п. 9) , 11) ст. 159 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 пасажир автобуса має право оголошувати цінність багажу та на компенсацію заподіяної шкоди.

Оскільки позивачкою не оголошувалась цінність багажу, розмір компенсації має вирішуватися в судовому порядку на підставі наданих позивачкою доказів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 58 ЦПК Українми належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердження свого позову, позивачка , окрім пояснень свідків, надала товарні чеки, чеки з касового апарату, бирки , які , на її думку, підтверджують факт придбання речей , наявність та їх вартість. Разом з тим, певна їх кількість не може бути прийнята судом як належні та допустимі докази за наступних обставин.

В Законі України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,громадського харчування та послуг» № 266/95-ВР від 06.07.95 ( зі змінами) визначено поняття розрахункового документу - це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Разом з тим, у ОСОБА_1 Державної податкової адміністрації України от 27.04.2011 г. № 7966/6/23-7015/515 « Про штрафні санкції у разі предявлення підзвітною особою товарного чеку» зазначено, що виходячи зі змісту терміну «розрахунковий документ», до яких відносяться і товарні чеки , товарний чек для визначення його як розрахункового документу , має відповідати вимогам підпункту 3.2 пункту 3 наказу Державної податкової адміністрації України від 01.12.2000 г. № 614 "Про затвердження нормативно - правових актів до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,громадського харчування та послуг» в частині зазначення в такому чеку : назви підрозділу, адреси господарчої одиниці, загальної суми податку на додану вартість по всіх , зазначених у чеку товарах (для субєктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість) , кількості, якості, вартості придбаного товару, вартості одиниці виміру товару, найменування товарів, загальна вартість придбаних товарів, дата ( день, місяць, рік) проведення розрахункової операції , підпис особи, що здійснює розрахунки.

Таким чином, товарні чеки : від 3.04.2015 р. щодо придбання плаття вартістю 1340 грн.( позиція № 8 за позовом), від 5 червня 2015 року щодо придбання плаття вартістю 110 грн.( позиція № 9), футболки вартістю 395 грн.( позиція № 10), футболки вартістю 295 грн.( позиція № 11) , кофти вартістю 730 грн.( позиція № 12) , від 11 червня 2015 р. щодо придбання плаття вартістю 1120 грн.( позиція № 13), від 6 березня 2015 року щодо придбання черевиків вартістю 1932 грн.( позиція № 14) ,від 13 грудня 2013 року щодо придбання босоніжок вартістю 2190 грн. (позиція № 26), від 2 червня 2015 року щодо придбання валізи вартістю 2999 грн. ( а.с.15, 16, 17, 21, 111) судом не приймаються , оскільки є неналежними доказами, інших доказів на підтвердження вартості зазначених вище речей на час перевезення багажу до м. Запоріжжя позивачкою не надано. Крім того , згідно артикулу, зазначеного на товарному чеку від 13 грудня 2013 року щодо придбання босоніжок вартістю 2190 грн. (позиція № 26) за цим товарним чеком фактично були придбані чоботи жіночі.( а.с.162-163).

Також суд вважає неналежними доказами та не приймає як докази:

- касовий чек від 21 березня 2015 року щодо придбання джинсів вартістю 2299 грн.( позиція № 1), джинсів вартістю 1699 грн.( позиція № 2) , блузки вартістю 1699 грн.( позиція № 3), касовий чек від 20 березня 2015 року щодо придбання джинсів вартістю 2299грн.( позиція № 7) ( а.с.14), оскільки згідно відповіді ТРЦ «Океан Плаза» , який видав ці чеки , при покупках була використана карта клієнта , зареєстрована на імя ОСОБА_7 ( а.с.171,174), при цьому позивачка та її представник в судовому засіданні називали інших осіб, прізвище ОСОБА_7 взагалі ними не згадувалося.

- касовий чек від 24.12.2014 року ( а.с.14) щодо придбання черевиків вартістю 2150 грн.( позиція № 6), оскільки він не є читаємим;

- касовий чек від 27серпня 2015 року щодо придбання штанів вартістю 899 грн.( позиція № 15) , оскільки вони були придбані після рейсу до м. Запоріжжя, який мав місце 25 серпня 2015 року.( а.с.17);

- етикетку на придбану куртку вартістю 1299 грн.( позиція № 16) та етикетку на спортивні штани вартістю 279 грн.( позиція № 27) , оскільки це не є розрахунковими документами ( а.с. 17, 19) ;

- касовий чек від 22 липня 2015 року ( а.с. 18) щодо придбання міні-сумки «Ліон» вартістю 1394 грн.( позиція № 17) та ременя вартістю 386грн.( позиція № 18) , оскільки, як пояснила представник позивачки ОСОБА_3 - сумка знайшлась та знаходиться вдома, у позові було помилково зазначено про її втрату, крім того, наявність ременю у валізі ніхто зі свідків , окрім позивачки ОСОБА_2, допитаної у якості свідка, не підтвердив.

- касовий чек від 26.04.2015 року ( а.с.20) щодо придбання черевиків балеток вартістю 1499 грн.( позиція № 29) , оскільки як вбачається , згідно артикулу, зазначеного на касовому чеку - це туфлі на підборах ( а.с.189).

Таким чином , суд вважає недоведеним та таким ,що не підлягає задоволенню позов в частині стягнення вартості вищезазначеного втраченого багажу .

Разом з тим, на переконання суду, позивачкою та її представниками доведена наявність та , (частково) вартість наступного втраченого майна , а саме : штанів вартістю 999 грн. ( позиція № 4); футболки вартістю 978 грн.( позиція № 5) ; куртки вітрівки вартістю 1950 грн. (позиція № 19); штанів вартістю 1759 грн.( позиція № 20), джемперу вартістю 1559 грн.( позиція № 21); батніку вартістю 899 грн.( позиція № 22), сорочки вартістю 499 грн.( позиція № 23), футболки вартістю 199 грн.( позиція № 24), футболки вартістю 229 грн.( позиція № 25), комбінезону вартістю 299 грн.( позиція № 28), блузки вартістю 279 грн.( позиція № 30), блузки вартістю 429 грн.( позиція № 31), ( а.с. 14,18,19, 20, 179, 227 об.,) , а всього на суму 10078 грн.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8, а також ОСОБА_2, та ОСОБА_3, які були допитані у якості свідків підтвердили наявність зазначених речей в валізі, яка була поміщена до багажного відсіку та мала бути видана водієм ОСОБА_6 в м. Запоріжжя 25 серпня 2015 року.

Разом з тим, як вбачається з товарного чеку від 15 червня 2014 року, про придбання товару: штанів вартістю 1759 грн.( позиція № 20), джемперу вартістю 1559 грн.( позиція № 21); батніку вартістю 899 грн.( позиція № 22) ,їх вартість була зменшена в звязку зі знижкою та остаточно сплачено 2704 грн.( а.с.18, 179) та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За товарним чеком від 5 травня 2015 року блузка вартістю 279 грн.( позиція № 30) та блузка вартістю 429 грн.( позиція № 31) фактично були придбані також зі знижкою , після застосування якої вартість блузки ( позиція № 30) складає 169 грн., а вартість блузки ( позиція № 31) складає 271 грн.

Суд не приймає заперечення представника відповідача про те, що штани вартістю 1759 грн.( позиція № 20), джемпер вартістю 1559 грн.( позиція № 21); батнік вартістю 899 грн.( позиція № 22) було придбано на дисконтну карту клієнта ОСОБА_9, а тому не має відношення до позивачки. Як пояснила представник позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_9 це її колега по роботі, за допомогою дисконтної карти якої вона придбала ці речи зі знижкою. Зазначене також підтверджується відповіддю ФОП ОСОБА_10 ( а.с.179). Також нічим не підтверджене заперечення представника відповідача стосовно того, що футболка вартістю 978 грн.( позиція № 5) придбавалась на карту клієнта , зареєстрованої на імя ОСОБА_7.

Таким чином , позов ОСОБА_2 про стягнення вартості втраченого багажу підлягає частковому задоволенню та з ПрАТ «Маріуполь- Авто» підлягаю стягненню сума у розмірі 8297 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

За таких обставин з ПрАТ «Маріуполь- Авто» на користь держави підлягає стягненню судовій збір у розмірі 551 грн. 20 коп., оскільки це є мінімальна визначена сума судового збору згідно Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 910, 924 ЦК України, Законом «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин), Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту , затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. № 176 , зі змінами, станом на час виникнення спірних правовідносин,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства « Маріуполь Авто» , третя особа ОСОБА_11, про стягнення вартості втраченого багажу задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства « Маріуполь Авто» на користь ОСОБА_2 вартість втраченого багажу в сумі 8297( вісім тисяч двісті девяносто сім) грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства « Маріуполь Авто» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Г. Л. Харитонова