У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 19 травня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі -ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про захист прав споживачів та стягнення коштів. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 31 жовтня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу № 001884, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб KIA Sorento New та передати йому у користування у строк та на умовах цього договору. В усній формі відповідач повідомив його про те, що він повинен сплатити авансовий платіж у розмірі 83 790 грн шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу та передано у користування предмет лізингу.

Позивач зазначав про те, що в день укладення договору він сплатив товариству 83 790 грн, при цьому відповідачем не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем товариству за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Таким чином, його введено в оману, умови договору є несправедливими, оскільки він вважав, що вказаний платіж є складовою вартості автомобіля, крім того, предмет лізингу йому передано не було. Також, вказаний договір було укладено внаслідок нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача, що згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 83 790 грн, 3% річних за час користування грошовими коштами у розмірі 117,08 грн, суму одержаних доходів, чи доходів, які могли бути отримані відповідачем за час користування грошовими коштами у розмірі 4 тис. грн та 5 тис. грн на в рахунок відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на користь ОСОБА_6 безпідставно набуте майно, а саме грошові кошти в розмірі 83 790 грн та 3% річних час користування грошовими коштами у розмірі 117,08 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 19 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору недійсним та повернення коштів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при підписанні договору фінансового лізингу сторонами не було підписано та узгоджено Додаток № 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами», який є істотною умовою даного договору, а тому суд вважав вказаний правочин неукладеним, оскільки не було узгоджено усіх істотних умов. Тому особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України зобов'язана повернути потерпілому це майно, а також за користування чужими грошовими коштами зобов'язана сплатити проценти.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, зазначив про передчасність і помилковість висновку районного суду щодо неукладеності договору фінансового лізингу та безпідставне застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 31 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 001884, за умовами якого, відповідач зобов'язався передати у користування позивача автомобіль марки «KIA Sorento NEW».

У той же день, позивачем здійснено платіж шляхом перерахування грошових коштів в сумі 83 790 грн на розрахунковий рахунок відповідача № НОМЕР_1, призначення: адміністративний платіж.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість цього рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд в порушення ст.ст. 303-315 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, апеляційний суд зазначив про передчасність і помилковість висновку суду першої інстанції щодо неукладеності договору фінансового лізингу та безпідставне застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, залишивши поза увагою положення ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якими, передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Апеляційний суд не з'ясував фактичних обставин справи, не перевірив чи є підприємницька практика відповідача чесною, чи є умови договору справедливими, в тому числі щодо відсутності права лізингоодержувача відмовитись від запропонованого та наявності згоди на пропозицію відповідача, та у разі його відмови договір може бути розірвано. Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що договором передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж, поставку предмета лізингу. При цьому в зазначених вище випадках адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається. Тобто лізингодавець за невиконання договірного зобов'язання не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а одержує від нього вигоду, а таких обставин у даній справі апеляційним судом встановлено не було.

Разом з цим поза увагою апеляційного суду залишилось те, що договором передбачено подорожчання предмету лізингу, проте обов'язку лізингодавця щодо повернення сплаченого авансового платежу у випадку придбання товару за нижчою ціною не передбачено. Отже, такі умови договору суттєво обмежують права позивача, як споживача та звужують обов'язки відповідача.

Дійшовши висновку про передчасність висновків суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив належним чином підстав позову та вимоги позивача про задоволення, яких просив позивач.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України не звернув належної уваги на те, що позовні вимоги позивача з посиланням на порушення відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів» фактично зводяться до вимог про визнання правочину недійсним, проте в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом першої інстанції позивачеві не було роз'яснено його право на уточнення позовних вимог, зміну підстав або предмету позову, чим суд не сприяв повному і всебічному з'ясуванню обставин справи. Судом першої інстанції залишено поза увагою, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Ураховуючи те, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 рокута рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 19 травня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова