Справа № 308/1076/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді - Джуги С.Д.,

суддів - Кожух О.А., Куштана Б.П.

за участю секретаря Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 серпня 2016 року по справі за позовом органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Капітули Ганни Денисівни, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 27.01.2006 року між ОСОБА_4 (мати дітей) та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений іпотечний договір, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського МНО Капітула Г.Д., предметом якого є квартира АДРЕСА_1, право користування якою на час укладення договору мали неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Вказував, що згідно ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 ЗУ «Про основу соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» мати не мала права укладати договір іпотеки, який підлягає нотаріальному посвідченню, без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на дані обставини, позивач просив ухвалити рішення, яким визнати договір іпотеки від 27.01.2006 року недійсним.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 серпня 2016 року позов задоволено.

В обґрунтування апеляційної скарги Банк посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 27.01.2006 року, між позичальником ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" був укладений договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, яка згідно п. 6 договору належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2003 року №4040, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Смірнова С.М., та зареєстрованого в Ужгородському МБТІ в реєстровий запис № 12824 в книзі № 62, реєстраційний номер 4039690.

Відповідно до наданої суду довідки, виданої ЖРЕР № 2 «Підзамок» від 29.12.2015 року № 4048 на ім'я ОСОБА_4, вона дійсно проживає і зареєстрована по АДРЕСА_1. При цьому до складу її сім'ї належать: син - ОСОБА_1, донька - ОСОБА_2, які зареєстровані по вищевказаній адресі з 19.02.2004 року.

Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки в квартирі, що є предметом іпотеки проживали малолітні діти, і оскільки такий договір укладено без згоди органу опіки та піклування то його слід визнати недійсним.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом не враховано правовий висновок ВСУ викладений у постанові №6-2940цс15 від 20.01.2016 року.

Даний правовий висновок зроблено ВСУ з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні справ про визнання недійсними договорів іпотеки з підстав порушення прав неповнолітніх дітей при їх укладенні. В ньому також було доповнено інші правові висновки ВСУ з даного питання.

З врахуванням вищезазначеного висновку ВСУ колегія суддів констатує наступне.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 на момент укладення договору іпотеки. Вони набули лише права користування житлом, - зазначеною квартирою, як члени сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користування житлом - квартирою за адресою АДРЕСА_1.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Оскільки в іпотеку ОСОБА_4 передала квартиру, яка була придбана нею 24.12.2003 року, а не за рахунок отриманих кредитних коштів. Тому малолітні ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як мешканці даної квартири, які мають право користування житлом, не можуть бути виселені із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

З огляду на вищевикладені мотиви й висновки щодо застосування норм закону, Верховний Суд України доповнив правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, мати малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2, укладаючи оспорюваний іпотечний договір, повідомила нотаріусу про те, що в квартирі ніхто інший, крім неї, не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, враховуючи також, що дії відповідача ОСОБА_4 під час укладення іпотечних договорів не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Крім того, з матеріалів справи, зокрема паспорту, вбачається, що батько неповнолітніх дітей ОСОБА_1 з 03.02.1998 року зареєстрований в АДРЕСА_2, тобто має місце проживання за іншою адресою, відмінною від адреси Предмета іпотеки (а.с.100).

Відповідно до ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 27.01.2006 року, через неотримання згоди органу опіки та піклування на його укладення, а тому рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1515,80 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 серпня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Капітули Ганни Денисівни, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.

Стягнути з Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: