ухвала

іменем україни

22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Кафідової О.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про припинення права особи на незначну частку у спільній частковій власності та визнання права власності на цю частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суд із цим позовом, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належать відповідно по 1/5 частки, а ОСОБА_7 - 2/5 часткиу праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 94,8 кв. м, житловою площею 67,6 кв. м.

З моменту отримання 1/5 частки квартири у власність відповідач до вересня 2015 року питання про його вселення чи визначення порядку користування не піднімав, як і не брав участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного з позивачами майна, оскільки був забезпечений житлом у м. Івано-Франківську.

Враховуючи те, що розміри кожної з кімнат перевищують належну відповідачу частку у праві спільної часткової власності - жодне окреме приміщення квартири не може бути надане відповідачу в одноосібне користування.

Припинення права відповідача на належну йому 1/5 частки в спільній частковій власності на квартиру не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, оскільки відповідач з моменту набуття права власності на частку у спірній квартирі в ній не проживав та не користувався нею, оскільки був і залишається забезпеченим житлом у м. Івано-Франківську, а сума належної йому частки, враховуючи аналіз вторинного ринку нерухомості в м. Івано-Франківську, дозволяє йому придбати нерухоме майно належної якості і більшої площі ніж належна йому в даний момент.

За наведених доводів позивачі просили припинити право власності ОСОБА_9 на 1/5 частки у праві власності на спірну квартиру та визнати за ОСОБА_6 право власності на цю частку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року,позов задоволено.

Припинено право ОСОБА_9на його частку у спільному майні, а саме: 1/5 частину у квартирі АДРЕСА_1 зі сплатою йому грошової компенсації у розмірі 290 593 грн - розміру застави, який внесений на депозитний рахунок суду.

Визнано за ОСОБА_6право власності на 1/5 квартири АДРЕСА_1, внаслідок припинення права власності на вказану частку ОСОБА_9.

Стягнуто з ОСОБА_9на користь ОСОБА_8, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 905,93 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що частка у спірній квартирі відповідача є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, а припинення права власності на частку при належній грошовій компенсації не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, трикімнатна квартира (з коморами в підвалі) АДРЕСА_1, загальною площею 94,8 кв. м, житловою 67,6 кв. м, належить на праві спільної часткової власності таким особам: ОСОБА_6 - 1/5 частини квартири згідно із свідоцтвом про право власності від 24 лютого 2000 року, виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду; ОСОБА_8 - 1/5 частини квартири згідно із свідоцтвом про право власності від 24 лютого 2000 року, виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду; ОСОБА_7 - 2/5 частини квартири згідно із свідоцтвом про право власності від 24 лютого 2000 року, виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 23 листопада 2011 року, виданим Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою; ОСОБА_9 - 1/5 частини квартири згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 14 липня 2004 року, виданим нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори.

Таким чином, відповідачу належить 18,96 кв. м, від загальної площі квартири, а це 13,52 кв. м від житлової та 5,44 кв. м від загальної площі, та 6,56 кв. м - комори.

Судами встановлено, та не заперечується стороною відповідача, що в спірній квартирі з 2004 року останній не проживає та не користується, витрати з утримання не несе.

Судом першої інстанції також встановлено, що спірна частка як річ є неподільною, і в порівнянні з часткою домоволодіння, що належить позивачам, є менш значною.

Крім того, сторони перебувають у неприязних стосунках, тому спільне володіння і користування домоволодінням сторонами в майбутньому є неможливим.

Також в матеріалах справи міститься квитанція про внесення на депозитний рахунок суду 290 593 грн. Жодного спростування вказаної суми, як вартості 1/5 частки спірної квартири відповідачем не надано, клопотання про призначення судової експертизи для встановлення вартості майна чи можливості поділу квартири в натурі не поступало.

У підтвердження неможливості виділу 1/5 частки квартири з коморами в підвалі, що належить ОСОБА_9, у матеріалах справи є висновок № 0017/11/2015 експертного дослідження, складеного 12 листопада 2015 року експертом ОСОБА_10

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 365 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позову, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України,за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Указаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З аналізу ч. 2 ст. 365 ЦК України випливає, що згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації не вимагається, а позивачу необхідно не лише довести обставини, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, а й внести розмір цієї компенсації на депозитний рахунок суду.

Крім того, у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»судам роз'яснено, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, суди попередніх інстанцій вищевикладеного не врахували, належним чином не перевірили доводів відповідача щодо незабезпечення його житлом та не з'ясували, чи є частка відповідача незначною, чи не завдасть таке припинення йому істотної шкоди.

Таким чином, оскільки суди неправильно застосували вищевказані норми матеріального права, не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана