АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Справа № 754/8634/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/3358/2017
Головуючий у суді першої інстанції: О.В. Лісовська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить рішення суду в частині відмови йому у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у його спілкуванні з дочкою ОСОБА_6, визначити спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з донькою посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в цій частині рішення, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 151, 153, 157-159 Сімейного кодексу України зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Суд не взяв до уваги, що орган опіки та піклування не надав відповідного висновку, оскільки вже видав висновок про позбавлення його батьківських прав, а тому висновок про можливість брати участь у вихованні дитини протирічив би позиції органу опіки. Вважає необґрунтованим висновок суду у тому, що підставою для задоволення його позовних вимог є рішення комісії служби у справах дітей, а не передбачені законодавством його права та обов'язки відносно власної дитини. Зазначив, що при розгляді справи не встановлено та не доведено, що він позбавлений можливості як морально так і матеріально виконувати обов'язки батька у спілкуванні з дитиною, права та обов'язки матері та батька щодо дитини є рівними, а тому вважає, що заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційну скаргу подала і ОСОБА_3, просить рішення суду в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити нове, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів,.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що нею не доведено факту ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дочки. А ненадання згоди на виїзд дитини за кордон не є підставою для позбавлення батьківських прав. Судом не взято до уваги те, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не здійснює за донькою належний догляд, не турбується про її здоров'я, не сплачує аліменти на її утримання, не приймає участі у її вихованні., а тому є підстави для позбавлення його батьківських прав. Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_3, просив її задовольнити з викладених підстав. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнав, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 вважає обґрунтованим та законним.

Інші особи, які беруть участь у даній справі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та про надання їй часу для підготовки обґрунтованих заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_3 Колегія суддів визнала такі причини неявки неповажними та вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, оскільки доводи представника не свідчать про поважність причин її неявки та неявки ОСОБА_2 в судове засідання. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не вчинено дії спрямовані на отримання відповідного висновку від органу опіки та піклування, що є обов'язковою умовою при ухваленні судом рішення про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, зокрема встановив, що не було доведено той факт, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дочки, а ненадання ним згоди на виїзд дитини за кордон не є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 22.02.2013 року по 22.02.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до свідоцтва про народження дитини її матір'ю є ОСОБА_3, батьком є ОСОБА_2 (а.с. 27).

Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_6 залишилася проживати разом з матір'ю.

Так, відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст. 159 Сімейного Кодексу України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з вимогами ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 періодично бачиться з дочкою, надає матеріальну допомогу на її утримання, телефонує та звертається з проханням, щоб йому дали дитину для прогулянки та спілкування.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні його вимог через ненадання висновку Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про способи участі одного з батьків у вихованні дитини таспілкуванні з нею оцінюються колегію суддів критично та відхиляються, з огляду на наступне.

Так, статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо, той з батьків з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Положенням п. 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008року, у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок.

Пунктом 74 Порядку передбачено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної . місті ради подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Аналіз зазначених норм дає можливість визначити, що законодавством встановлено чіткий правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. При цьому обов'язковою є участь в судовому розгляді органу опіки та піклування і подання ним до суду відповідного письмового висновку про способи участі одного з батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В той же час, для законного та обґрунтованого вирішення спору про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною та встановлення способу спілкування необхідно правильно визначити характер спірних правовідносин, правові норми, що їх регулюють, та встановити чим підтверджені доводи позивача про вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, та з'ясувати чи ухиляється відповідач від виконання прийнятого органом опіки та піклування рішення щодо встановлення способу спілкування позивача з дитиною та чи відповідаєвказане рішення інтересам дитини.

Як вбачається, судом першої інстанції під час розгляду даної справи двічі направлялися запити до Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання висновку щодо визначення способу участі ОСОБА_2 у вихованні дитини, однак у своїх відповідях № 102/03/31-10111 від 08.11.2016 року та № 102/03/31-10981 від 05.12.2016року Служба повідомила суд про неможливість надання відповідного висновку у зв'язку з відмовою ОСОБА_2 надавати до Служби визначений законодавством перелік документів.

Отже, судом першої інстанції були вжиті всі необхідні заходи для повного та об'єктивного розгляду позовних вимог ОСОБА_2 та забезпечено рівні можливості для сторін по справі щодо доведення своєї правової позиції належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України.

За наведених обставин, враховуючи обов'язковість висновку органу опіки та піклування про способи участі одного з батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею при вирішення спору про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

При цьому колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не позбавлений можливості за наявності відповідного висновку Органу опіки та піклування та порушення його виконання з боку матері дитини повторно звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо відсутності доказів того, що вона створювала перешкоди позивачу у спілкуванні з дочкою колегія суддів оцінює критично, оскільки вони спростовуються доказами наявними у матеріалах справи. Належних чи допустимих доказів на підтвердження зворотного у розпорядження апеляційного суду стороною відповідача не надано.

Посилання ОСОБА_3 щодо невідповідності цих доказів та покань свідків, які були взяті судом до уваги при ухваленні рішення, є такими , що суперечать вимогам ст. ст. 57-60 ЦПК України не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки є безпідставними з огляду на наступне.

Законом визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Отже, суд правомірно визначив такі докази належними та взяв їх до уваги при ухваленні рішення, відповідачем не було спростовано факту чинення перешкод у спілкуванні батька з дитиною.

Разом з тим, твердження ОСОБА_3 щодо наявності підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з наступних підстав.

Так, положеннями ст. 164 СК України визначено підстави з яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Як вбачається, ОСОБА_3 не надала суду беззаперечних доказів наявності підстав у розумінні ст. 164 СК України, які б передували позбавленню ОСОБА_2 батьківських прав. Не довела того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дочки.

Висновок Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не може у даному випадку слугувати підставою для задоволення вимог ОСОБА_3, оскільки судом будо достовірно встановлено факт чинення перешкод ОСОБА_2 з боку ОСОБА_3 у спілкуванні з дочкою. А відтак, за наявності інших доказів, які свідчать про те, що батько цікавиться дитиною, бажає з нею спілкуватися, вживає для цього усі можливі заходи, суд першої інстанції законно та обґрунтовано не взяв до уваги такий висновок Служби, врахувавши при цьому інтереси батька та дитини.

Разом з тим, вірним є висновок суду у тому, що ненадання ОСОБА_2 дозволу ОСОБА_3 на виїзд дитини за кордон не є підставою для порушення питання про позбавлення його батьківських прав. ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позов про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька за наявності на те правових підстав, вважаючи свої права порушеними.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив правовідносин, які склалися між сторонами, повно та всебічно розглянув справу на підставі наданих сторонами у справі доказів, дослідив усі встановлені факти, належність та допустимість кожного доказу окремо та дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та позову ОСОБА_3

Твердження позивача та відповідача про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які вони посилаються у своїх апеляційних скаргах - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційних скарг також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: