Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2086/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Шепетько В. І.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

07.12.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22.09.2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення боргу.

На обґрунтування позовної заяви зазначив, що 25.12.2016 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, договір укладено у трьох оригінальних примірниках на одній сторінці, що мають однакову юридичну силу. Один оригінальний примірник договору знаходиться у ОСОБА_4, другий оригінальний примірник договору знаходиться у ОСОБА_2, а третій направлено поштою на адресу ОСОБА_3, про що свідчить квитанція від 26.12.2016 року з поштового відділення, що свідчить про те, що відповідача повідомлено належним чином про укладення такого договору.

Згідно п. 1.1. Договору про відступлення права вимоги від 25 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 (Первісний кредитор) і ОСОБА_2 (Новий кредитор), Первісний кредитор передає Новому кредиторові, а Новий кредитор приймає право вимоги на загальну суму $4000 (чотири тисячі доларів США), що належить Первісному кредиторові на підставі боргової розписки від 26.06.2013 року, отриманої кредитором ОСОБА_4 від боржника - громадянки України ОСОБА_3, паспорт НОМЕР_1, яка мешкає: АДРЕСА_1.

Згідно пункту 1.2. договору про відступлення права вимоги від 25 грудня 2016 року, Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від боржника ОСОБА_3 борг у розмірі вказаному у розписці від 26.06.2013 року.

У розписці від 26.06.2013 року ОСОБА_3 зобов'язалась повернути борг ОСОБА_4 у розмірі $4000 (чотири тисячі доларів США) до 2015 року.

Оскільки ОСОБА_3 тривалий час зазначений борг не повертала, а у ОСОБА_4 виникли боргові зобов'язання перед ОСОБА_2, сторони домовились про відступлення права вимоги, про що було укладено відповідний договір від 25.05.2016 року.

За тих обставин, що відповідач тривалий час не йде на контакт з ОСОБА_4, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою про стягнення боргу з ОСОБА_3 у розмірі $4000 (чотири тисячі доларів США).

Оскільки офіційною грошовою одиницею в Україні є гривня, позивач змушений просити суд стягнути борг $4000 (чотири тисячі доларів США), що у гривневому еквіваленті, за встановленим НБУ курсом станом на 10.08.2017 року - один долар США = 25,72450300 гривень. Офіційний курс валют для обрахунку боргу у гривневому еквіваленті взято з офіційного сайту МФУ станом на 10.08.2017 року.

Відповідно, станом на 10.08.2017 року борг ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_2, тобто на момент звернення до суду, складає $4000 (чотири тисячі доларів СІЛА) або 102898,01 грн.

Просив суд стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою, наданою ОСОБА_3, третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 26.06.2013 року на суму 4000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на підставі офіційного курсу долара США наданого Національним банком України, станом на 10.08.2017 року складає 102 898,01 грн.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22.09.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема зазначається, що суд першої інстанції неправильно послався а норму матеріального права яка на думку суду регулює спірні правовідносини.

Суд дійшов необґрунтованого висновку в частині встановлення природи правовідносин, які виникли в результаті написання боргової розписки.

Крім того суд першої інстанції, безпідставно зазначив в мотивувальній частині рішення, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що згідно договору про відступлення права вимоги від 25.12.2016 року ОСОБА_4 відступив ОСОБА_2 своє право вимоги на загальну суму 4 000 доларів США, що належало ОСОБА_4, як первісному кредиторові на підставі боргової розписки від 26.06.2013 року, отриманої ним від боржника ОСОБА_3, мешканки АДРЕСА_1 (а.с.4).

Про факт відступлення права вимоги відповідач ОСОБА_3 була повідомлена шляхом надсилання їй копії договору поштовим зв'язком (а.с.6). Згідно розписки (а.с.5), ОСОБА_3, в присутності свідків, зобов'язалась до 2015 року виплатити 4 000 доларів ОСОБА_4.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач по справі стверджує, що розписка надана відповідачем по справі у зв'язку з борговими зобов'язаннями останньої, ймовірно за договором позики, третя особа стверджує , що розписка надана відповідачем на підтвердження зобов'язання повернути заборгованість у зв'язку із фактичним розподілом спільної підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно ст.1054 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.ст. 1130,1131 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Суд першої інстанції зазначив, що із пояснень третьої особи ОСОБА_4 вбачається, що розписка написана відповідачкою, як гарантія повернення грошових коштів, вкладених ним у розвиток бізнесу, тобто первісний кредитодавець ствердив в судовому засіданні, що правовідносини виникли не внаслідок отримання ОСОБА_3 від нього коштів у борг, а внаслідок інших правовідносин, й ці правовідносини виникли близько 7 років назад. Таким чином, розписка написана не в наслідок реального отримання відповідачкою грошових коштів у борг, а тому ці кошти не можуть бути стягнуті в порядку виконання зобов'язання за договором позики.

Будь-яких письмових договорів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про спільну участь у підприємницькій діяльності не складали, а тому стягнення коштів із відповідачки за розпискою також є неможливим.

Суд першої інстанції зазначив, що звертає увагу на пропуск позовної давності, зважаючи на твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 повинна була виплатити йому грошові кошти ще 7 років назад, а своїм правом на звернення новий кредитор скористався після спливу встановленого ст.257 ЦК України строку позовної давності. При цьому заміна особи у зобов'язанні не перериває строку позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що представник відповідача категорично заперечив факт написання його довірителькою ОСОБА_3 розписки, а позивач не скористався своїм правом заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, а тому, згідно ст.60 ЦПК України, не навів належними і допустимими доказами свої вимоги, а тому відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи викладені в апеляційній скарзі в частині , що суд першої інстанції необґрунтовано послався на норми матеріального права які регулюють спірні правовідносини, зокрема на статтю 1054 ЦК України не спростовують висновків суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначив , що договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, однак помилково послався на статтю 1054 ЦП України , замість статті 1046 ЦК України. Помилковість підтверджується тим , що суд першої інстанції процитував статтю 1046 ЦК України, а не статтю 1054 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги , які свідчать по безпідставність висновків суду першої інстанції в частині встановлення природи правовідносин які виникли в результаті написання боргової розписки не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що розписка, яка є предметом судового розгляду не була написана відповідачем на підтвердження боргових зобов'язань в розумінні статті 1046 ЦК України, оскільки сторони не заперечують , що сума боргу, яка є предметом судового спору - 4000 дол. США відповідачем не бралась у третьої особи і відповідно зобов'язань по поверненню зазначених коштів у неї немає ні перед третьою осою ні перед позивачем.

З пояснень третьої особи вбачається, що зазначена в розписці сума є відшкодуванням за витрачені ним кошти під час ведення спільного бізнесового проекту з відповідачем по справі. Хто писав і коли зазначену розписку він не знає. Розписку йому передала - ОСОБА_3- відповідач по справі, в якості гарантій , що вона поверне зазначені кошти.

З матеріалів справи вбачається, що докази на підтвердження ведення спільного бізнесового проекту в матеріалах справи відсутні.

Встановлені обставини свідчать , що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правової природи боргової розписки , яка є предметом судового розгляду. Крім того не доведено , що зазначена розписка написана саме відповідачем на підтвердження боргових зобов'язань.

Посилання позивача по справі на статтю 1053 ЦК України як на підставу задоволення позову в даному випадку є помилковим.

Відповідно до статті 1053 ЦК України , за домовленістю сторін борг, що виник із договорів-купівлі продажу, найму майна, або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням , проводиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики(ст.. 1047 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження проведення дій визначених в статті 1053 ЦК України. Зазначені обставини спростовують пояснення позивача по справі , що відбулась новація боргу у позикове зобов'язання.

В частині доводів апеляційної скарги в якій зазначено , що суд першої інстанції в мотивувальній частині зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини не спростовують висновків суду першої інстанції,оскільки суд не застосовував строк позовної давності при розгляді даної справи відповідно такий висновок викладений в мотивувальній частині рішення суду не вплинув на кінцеве рішення суду по даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів викладених в позові та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22.09.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: