Справа № 442/2471/71 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/1479/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

встановила:

Позивач ПАТ КБ «Приват Банк» в березні 2016 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 19789,91 грн. та судові витрати.

Вимоги обґрунтовував тим, що 15.09.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір № LVDRRK12250176 від 15.09.2006 року, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 4900 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості. Оскільки своїх зобов'язань за вказаним договором відповідач не виконував, станом на 10.03.2016 року у нього виникла заборгованість в розмірі 19789,91 грн., яка складається з: 166,60 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4689,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14933,39 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», вважає, що місцевий суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском позовної давності, оскільки такі висновки суперечать нормам матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що кредитні кошти позичальник досі не повернув, кредитний договір не розірваний чи припинений, відтак відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості на суму кредиту.

Покликається на те, що діями відповідача перервано перебіг позовної давності, оскільки позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, останній платіж здійснено 25.03.2014 року, такі дії є свідченням про те, що відповідач визнавав свій борг перед банком.

Вважає, що з відповідача необхідно стягнути проценти за користування кредитом та пеню у межах позовної давності відповідно до пункту 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які є складовою кредитного договору.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що на час пред'явлення позову сплив строк позовної давності, тому за наявністю заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд прийшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Суд виходив з того, що за договором про комплексне банківське обслуговування, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України) (правова позиція 6-133цс14 від 01.10.2014 року).

Крім цього, суд не взяв до уваги розрахунок заборгованості відповідача, за яким останній платіж здійснений 25.03.2014 року, як сплата процентів, оскільки позивач не представив детального розрахунку заборгованості, з якого б було видно звідки саме надійшли такі кошти, зважаючи на те, що з 29.04.2008 року відповідач коштів не вносив, враховуючи, що дія договору закінчилась 15.09.2008 року.

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.09.2006 року між позивачем ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 укладений кредитний договір № LVDRRK12250176, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 4900 грн. строком до 15.09.2008 року зі сплатою 24 процентів річних, із щомісячним платежем 301,53 грн. на строк з18 по 25 число кожного місяця.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Власні зобов»язання за кредитним договором банк виконав, що не оспорюється і відповідачем.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Звертаючи з позовними вимогами представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» покликався на те, що у відповідача продовжують діяти невиконані зобовязання, на які банк нараховує проценти та штрафні санкції, подав розрахунок заборгованості за договором станом на 10.03.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

З долученого розрахунку заборгованості станом на 16.09.2008 року (дату закінчення дії кредитного договору) у відповідача відсутня поточна заборгованість, при цьому має місце залишок простроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1254,56 грн., заборгованість за процентами 223,89 грн., за комісією 166,60 грн., пеня 95,29 грн.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв»язку із пропуском позовної давності виходячи із наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Про застосування позовної давності відповідач ОСОБА_3 зробив заяву 12.04.2016 року.

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14 та від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, відповідно до якого у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Доводи апелянта зводяться до того, що діями відповідача перервано перебіг позовної давності, оскільки позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, останній платіж здійснено 25.03.2014 року, відтак відповідач визнавав свій борг перед банком.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 встановлено, що 09.01.2014 року він оформив у Дрогобицькому відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» картку «Універсальна» для розрахунків, на якій встановлений кредитний ліміт 0,00 грн. Згідно поданої відповідачем виписки по картках за період 01.01.2014 25.03.2014 р.р., карта відповідача 25.03.2014 року поповнена готівкою в терміналі самообслуговування на суму 3000 грн., однак у наступні три хвилини відбулось автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованість на суму 579 грн. та 2420 грн. відповідно.

При цьому належні докази про те, що зазначені операції здійснені безпосередньо відповідачем в матеріалах справи відсутні, як і не подані апелянтом апеляційному суду.

Згідно із статтею 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Проте, відповідних розпоряджень, зі слів відповідача, він не давав, що у встановленому порядку позивач не спростував.

Таким чином, зазначений висновок спростовує доводи апеляційної скарги в частині, що стосуються переривання позовної давності внаслідок часткової сплати заборгованості відповідачем.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність спливла, оскільки відповідач після закінчення строку договору не здійснював жодних платежів, є обгрунтованим.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Разом з тим, не може бути застосована до спірних правовідносин правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 02.12.2015 року по справі № 6-249цс15, а саме, що у випадку, коли кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, оскільки у поданому позивачем розрахунку заборгованості з 25.03.2014 року відсутня інформація про наявність заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), при цьому заборгованість за процентами на вказану дату складає 4689,92 грн., такий самий розмір заборгованості за процентами визначений і на дату складання розрахунку 10.03.2016 року (а.с. 3).

Детального розрахунку, з врахуванням усіх складових заборгованості за кредитним договором, за період з 16.06.2009 року по дату складання розрахунку заборгованості станом на 10.03.2016 року, представник позивача, як в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги, не надав, відтак враховуючи вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України щодо здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін, у колегії суддів відсутні підстави для самостійного перерахунку розміру заборгованості по процентах та пені за процентами за вказаний період.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 307, ч. 1. ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_4