Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/4106/17 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Є.У.№ 331/3112/17 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 14.05.2009 року по 31.05.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, а саме працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця».

При звільненні з позивачем було проведено розрахунок, зокрема, було виплачено за 221 добу загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний у сумі 29675,88 грн., що була розрахована в порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку.

Такі дії щодо обчисленні компенсації за невикористані дні домашнього відпочинку позивач вважає незаконними, оскільки, на його думку, цей час згідно має бути оплачено у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи і відповідна сума компенсації мала становити 56116,32 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з відповідача заборгованість у сумі різниці між тим що було нараховано та виплачено відповідачем і суми компенсації, обчисленої у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи, що становить 26440,44 грн. і витрати на оплату правової допомоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість з виплати заробітної плати за 221 добу невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 26440 гривень 44 копійки, витрати на правову допомогу у сумі 2000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга нСтаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач з 14.05.2009 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посаді механіка вагона-транспортера з потурним обліком робочого часу та 31.05.2012 року звільнився за власним бажанням, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься у матеріалах справи. Згідно із п. 1.1. Положення про відокремлений структурний підрозділ «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» вагонне депо є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи.

За час роботи на підприємстві позивач працював потурно та сторони погоджуються, що після звільнення з державного підприємства відповідачу нараховане 221 доби часу невикористаного домашнього відпочинку.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що на час звільнення позивача йому виплачена компенсація за невикористаний час відпочинку у 221 добу відповідно до п. 11.12 наказу 40-Ц у порядку компенсації невикористаної відпустки.

Такі ж послання містяться і в апеляційній скарзі.

Зазначені посилання відповідача не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у позові, позаяк судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що п. 11.12 Наказу 40-Ц застосовується до відпочинку, отриманого за час роботи в період масових пасажирських перевезень (червень - вересень) працівникам поїзних бригад пасажирських поїздів за місцем постійної роботи, квитковим касирам окремих станцій, не відноситься до позивача, а тому не може бути застосовано до спірних правовідносин.

Так, за змістом четвертого абзацу п. 11.12 Наказу 40-Ц невикористаний час відпочинку повинен бути компенсований шляхом надання відгулу або приєднаний до щорічної відпустки в ті ж строки з оплатою цього ж часу з розрахунку встановленого місячного окладу чи без оплати, постійним штатним працівникам не повністю використаний відпочинок при звільненні належить оплаті також з розрахунку встановленого місячного окладу, що не свідчить про правомірність виплати компенсації позивачу у порядку, передбаченому для компенсації невикористаної відпустки.

Відповідно до п. 11.8 Наказу 40-Ц має право на особливий порядок надання часу відпочинку та якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не була надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин повинно зараховуватися та оплачуватися як надурочна робота.

Пунктами 1.3, 1.7. Наказу 40-Ц передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи.

При роботі потурно пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку,згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки.

Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури).

Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають.

У відповідності до положень статті 106 КЗпП України оплата роботи в надурочний час здійснюється в подвійному розмірі годинної ставки.

Відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню.

Виходячи з положень ч.1 ст. 116 КЗпП України, якою визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, при звільненні позивача мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки.

Судова колегія погоджується з розрахунком, який міститься у оскаржуваному рішенні , за яким з 01.05.2012 року тарифний оклад Позивача - механіка вагона транспортера зчленованого типу складав 2647,00 грн. Згідно із листом Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» № 8515/0/14-11/13 від 23.08.2011 року норма тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні у 2012 році становила 2001 годину. В 2012 році середньомісячна норма робочого часу склала 166,8 годин (2001 / 12). Виходячи з наведеного годинна ставка складала 15,87 грн. (2647,00 грн. / 166,8 годин).

Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПД «Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із п»ятиденним робочим тижнем та 12-ти годинний робочий день для працівників, які працюють змінами.

Оскільки Позивач працював за 8-ми годинним графіком роботи, еквівалентна кількість робочих годин за час невикористаного відпочинку складає 1768 (8 годин * 221 день). При цьому сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку, мала складати 56116,32 грн. (1768 годин * 15,87 грн. = 28058,16 грн. * 2).

З огляду на довідки, які містяться у справі з приводу виплат, здійснених позивачеві (із копії особового рахунку Позивача за травень 2012 року вбачається, що компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована йому за кодом 308, як компенсація за відпустки із розподілом на три періоди: 73 дні - 9802,44 грн.; 73 дні - 9802,44 грн.; 75 днів - 10071,00 грн., що разом складає 29675,88 грн.), на час розгляду справи судом першої інстанції залишається не нарахованою та не виплаченою заробітна плата у сумі 26440,44 грн. (56116,32 грн. - 29675,88 грн.).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції та не спростовують їх.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск строку позовної давності є безпідставним, позаяк відповідно до частини другої ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в абзаці 5 пункту 2.3. постанови від 22.01.2014 року у справі N 6-159цс13 Конституційний Суд України зазначив, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правильно визначене та застосоване законодавство, яким регулюються спірні правовідносини, зроблений його аналіз, зокрема ст. 43 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про оплату праці», ст. 4 Закону України «Про залізничний транспорт», п. 4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, яке затверджено Постановою КМУ від 29.02.1996 року № 262, та їх узгодженість з положеннями ст. 61 КЗпП України.

Відтак судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308,314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: