04.04.2017 Провадження № 2/380/194/17
Справа № 380/537/17
УХВАЛА

Іменем України

4 квітня 2017 року суддя Тетіївського районного суду Київської області Косович Т.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до Тетіївського районного підрозділу публічного акціонерного товариства «Київобленерго» про захист прав споживача, в якому просить визнати недостовірною інформацією наданий відповідачем рахунок на оплату електроенергії за січень 2017 року. В даному позові ОСОБА_1 просить в порядку забезпечення позову заборонити відповідачу до закінчення розгляду справи здійснювати припинення постачання електроенергії до її домоволодіння в с. Денихівка, по вул. Нова, 23 Тетіївського району Київської області.

Суд розглядає заяву у відсутність сторін в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Дослідивши матеріали поданої заяви, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаної заяви з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

П.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказує, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

П. 4 вказаної постанови передбачає, що суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, форма заяви позивача про забезпечення позову та її зміст не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», а саме заява подана в неналежній формі та, зважаючи на суть позовних вимог, не доведено реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову про визнання інформації недостовірною. Позивач взагалі не обґрунтував необхідність забезпечення позову.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову,

ухвалив :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя : Т.П.Косович