Справа № 300/788/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Куштана Б.П., Кожух О.А.

при секретарі:ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 на рішення Воловецького районного суду від 26 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Жденіївської селищної ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Жденіївської селищної ради, ОСОБА_5, в якому просив визнати незаконним і скасувати рішення Жденіївської селищної ради від 11 лютого 2014 року № 368 «Про погодження Акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами» та рішення від 03 квітня 2014 року № 394 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», а також визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1248 га за адресою: смт. Жденієво, вул. Шевченка, 20, Воловецького району Закарпатської області за ОСОБА_5 Позов мотивовано тим, що 27 вересня 1978 року рішенням зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Перемога» йому було виділено земельну ділянку під забудову площею 0,07 га. 07 березня 1979 року рішенням № 46 Воловецької районної Ради депутатів трудящих йому було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в селищі Жденієво. 16 квітня 1979 року було проведено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво, про що складено акт № 25. Земельна ділянка було відведена між домоволодіннями сусідів Богута та ОСОБА_5, тобто мала спільні межі з їхніми земельними ділянками. 16 квітня 1979 року виконкомом Воловецької районної Ради депутатів трудящих йому було видано свідоцтво № 26/46 на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР. 14 квітня 1982 року на підставі рішення виконкому Жденіївської селищної Ради народних депутатів № 31-а йому було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння. Вказаними правовстановлюючими документами підтверджується законність виділення земельної ділянки під будівництво та правомірність її використання. У 2015 році він звернувся до селищної ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення мені у власність земельної ділянки, і під час розроблення вказаного проекту перед його затвердженням селищною радою з'ясувалось, що на частину земельної ділянки, близько 41 см вглиб його ділянки по довжині спільної межі, яка перебувала в його користуванні з 1978 року, оформлено право власності за відповідачем ОСОБА_5 При виготовленні відповідачем документації з землеустрою не було враховано фактичного використання земельної ділянки та крайній межовий знак домоволодіння ОСОБА_5 (від вулиці) який зберігся до цього часу. Внаслідок чого порушено його право на землю, оскільки приватизовано частину земельної ділянки, яка перебувала в його користуванні. Крім того, відповідач ОСОБА_5 не погоджував з ним межу суміжного землекористування, а Жденіївська селищна рада прийняла рішення № 368 «Про погодження Акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами» від 11 лютого 2014 року, яким було погоджено межу земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,1248 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, з адресою смт. Жденієво, вул. Шевченка, 20, без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_3, у зв'язку з безпідставною його відмовою. Це рішення він вважає незаконним,оскільки ОСОБА_5 не звертався до нього за погодженням меж, а навіть при зверненні ОСОБА_5 його відмова погодити межі земельної ділянки з захопленням частини його ділянки мала б законну підставу. 03 квітня 2014 року рішенням Жденіївської селищної ради № 394 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» неправомірно було затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_5 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1248 га по вул. Шевченка, 20 смт. Жденієво (кадастровий номер :01:004:0063) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також незаконно здійснено державну реєстрацію права власності. З врахуванням наведеного просив суд задовольнити позов.

Рішенням Воловецького районного суду від 26 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін,їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо порушення його прав чи інтересів оспорюваними рішеннями.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частино. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи встановлено, що 27 вересня 1978 року на підставі рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Перемога» позивачу ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку під забудову площею 0,07 га. 07 березня 1979 року рішенням № 46 Воловецької районної Ради депутатів трудящих йому було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в селищі Жденієво (а.с.8,9).

Відповідно до акту № 25 від 16 квітня 1979 року ОСОБА_3 було проведено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво площею 700 кв.м. (а.с.10).

У плані забудови земельної ділянки, відведеної позивачу ОСОБА_3 ширина земельної ділянки з боку вулиці зазначена як 18.40, цей запис заштриховано і записано 19,40 м., а ширина земельної ділянки відповідача ОСОБА_5 з боку вулиці становить 18.0 м (а.с.11).

Згідно з Свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння, виданого ОСОБА_3 14 квітня 1982 року, позивач є власником житлового будинку в смт. Жденієво, вул. Леніна, буд. 22, Воловецького району Закарпатської області (а.с.14).

Згідно з Свідоцтвом № 70/119 садиби в сільських населених пунктах УРСР від 19 липня 1976 року забудовник ОСОБА_5 отримав під забудову земельну ділянку площею 0,07 га, яка виділена за рахунок вільного присадибного фонду колгоспу на підставі рішення загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Перемога» № 3. Забудова дозволена рішенням виконкому Воловецької районної ради депутатів трудящих від 02 червня 1976 року № 119 (а.с.78).

Згідно з Актом № 48 від 13 липня 1976 року відповідачу ОСОБА_5 було проведено в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво площею 700 кв.м. (а.с.81).

Відповідно до плану забудови земельної ділянки, ОСОБА_5, ширина його земельної ділянки з боку вулиці становить 19.30 м. (а.с. 82, 99).

Таким чином вищенаведеними матеріалами стверджено, що відведення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5 відбулося значно раніше від позивача ОСОБА_3 (ОСОБА_5-1976р., ОСОБА_3-1979р.)

Згідно з актом обстеження земельних ділянок від 30.04.2013 року, складеного комісією Жденіївської селищної ради, розмір земельної ділянки ОСОБА_5 становить 0,1248 га, ширина 19.30 м, довжина 34,98 м. Ширина земельної ділянки ОСОБА_3 становить 19.00 м. (а.с.95).

За рішенням Жденіївської селищної ради № 282 від 25.06.2013 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1248 га, яка розташована за адресою: смт. Жденієво, вул.Шевченка,20 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.94).

З геодезичної зйомки земельної ділянки ОСОБА_5 вбачається, що ширина його земельної ділянки становить 19.30 м. (а.с.107, 112, 113).

З наданої ОСОБА_5 геодезичної зйомки земельних ділянок сторін (а.с.109-110) вбачається, що площа земельної ділянки ОСОБА_3 становить 0,1468 га, ширина з боку вулиці 19.00 м. Площа земельної ділянки ОСОБА_5 становить 0,1251 га, ширина 19.30 м.

Згідно з актом встановлення та погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами площа земельної ділянки відповідача становить 0,1248 га, ширина 19.30 м. Підпис ОСОБА_3 в акті погодження меж відсутній (а.с.116).

За клопотанням позивача та його представника судом першої інстанції, за участю всіх осіб, які беруть участь у справі, було проведено огляд земельних ділянок сторін на місці, про що складено відповідний протокол огляду від 30.11.2016 року з додатком План-схемою до протоколу.

З протоколу огляду від 30.11.2016 року вбачається, що ширина земельної ділянки ОСОБА_3 від встановленої ним з боку ОСОБА_5 деревяної огорожі до огорожі сусіднього землекористувача ОСОБА_6 становить 19.14 м, а ширина земельної ділянки ОСОБА_5 від встановленої ОСОБА_3 деревяної огорожі до сусід ОСОБА_7 становить 19.26 м. Таким чином, встановлено, що ширина земельної ділянки відповідача з боку вулиці відповідає розмірам, які зазначені в плані забудови його земельної ділянки (19.30 м.) (а.с. 82, 99,155). Суд першої інстанції правильно зазначив, похибка в ширині земельної ділянки відповідача довжиною 4 см (19.30 м. та 19.26 м), яка є в протоколі огляду, не впливає на вирішення позову, оскільки не свідчить про захоплення відповідачем частини земельної ділянки шириною 40 см, як позивач зазначає в позові.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачами та незаконність оспорюваних рішень, а тому обґрунтовано в його задоволенні відмовив.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315,317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 відхилити .

Рішення Воловецького районного суду від 26 грудня 2016 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді