Справа № 372/440/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

16 березня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою, в якій посилались на те, що з кінця 1980-х років їх родини користуються наданими для садівництва земельними ділянками на території відповідача, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Садове товариство у 1990-роках було ліквідовано. В межах відповідних ділянок вони побудували садові будинки, інші прибудинкові споруди, згідно належно затвердженого проекту облаштували берегоукріплення. Будівництво здійснено без порушення архітерктурно-будівельних норм та чинного на час забудови законодавства. В жовтні 2002 року вони організували громадську організацію «Об'єднання громадян «Заплава-2», членами якої є на даний час. В 2016 році, в зв'язку з необхідністю реєстрації права власності на нерухоме майно, сплати податку за нього, позивачі виготовили технічні паспорти на свої будинки та спробували їх оформити, але відповідач роз'яснив про необхідність оформлення земельних ділянок під ними. Діючи на виконання вимог Земельного кодексу України позивачі в кінці 2016 року звернулись до відповідача з заявою про надання земельних ділянок для садівництва під будинками, однак сесія ради відмовила у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою під побудованими будинками та рекомендувала оформити право власності на них згідно законодавства України в судовому порядку. В лютому 2017 року позивачі отримали витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких вони є власниками садових будинків. Вважають, що відповідач не визнає їх право власності, перешкоджає у реалізації прав власника, відмовляючи у задоволенні поданих заяв, оскільки вони добросовісно, відкрито, і безперервно користуються земельними ділянками протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них права на цю земельну ділянку, тому просили визнати за ними право власності на домоволодіння, яке складається із дачного будинку та прилеглої земельної ділянки, а саме:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок АДРЕСА_4;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на садовий будинок АДРЕСА_1;

-визнати за ОСОБА_4, право власності на садовий будинок з допоміжними спорудами та земельну ділянку площею 0,0282 га за адресою: АДРЕСА_2;

-визнати за ОСОБА_4, право власності на садовий будинок з допоміжними спорудами та земельну ділянку площею 0,0950 га за адресою: АДРЕСА_3;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на садовий будинок з допоміжними спорудами та земельну ділянку площею 0,0905 га за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10 березня 2017 року позовні вимоги всіх позивачів були об'єднані в одне провадження.

В судове засідання позивачі не з'явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, свої позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлений, причин неявки не повідомив, заяв, клопотань не подавав.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд вважав можливим розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є членами громадської організації «Об'єднання громадян «Заплава-2», сплачують членські внески, не мають заборгованості по сплаті платежів, що підтверджується довідками ГО «ОГ «Заплава-2».

В межах наданих позивачам у ГО «ОГ «Заплава-2» було збудовано об'єкти нерухомості, зокрема:

-на земельній ділянці площею 0,0800 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1, у 1991 році збудовано дачний будинок загальною площею 61,7 кв.м, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_4;

-на земельній ділянці площею 0,0890 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_2, у 1990 році збудовано дачний будинок загальною площею 22,2 кв.м, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1;

-на земельній ділянці площею 0,0950 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_4, у 1990 році збудовано дачний будинок загальною площею 29,8 кв.м, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_3;

-на земельній ділянці площею 0,0905 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_3, у 1990 році збудовано дачний будинок загальною площею 33,7 кв.м, якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_3.

Вказані обставини підтверджуються технічними паспортами, паспортами, свідоцтвами, довідками, кадастровими планами земельних ділянок, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційними довідками з державних реєстрів, договором про користування електричною енергією, проектом облаштування берегоукріплення, рішеннями селищної ради, іншими наявними у справі доказами.

11 січня 2011 року постановою Обухівського районного суду Київської області було частково задоволено позовні вимоги окремих осіб, в тому числі позивача у цій справі ОСОБА_3, визнано протиправною бездіяльність Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в частині залишення без розгляду заяв членів громадської організації «Об'єднання громадян «Заплава-2» про передачу їм безкоштовно у приватну власність земельних ділянок, зобов'язано Козинську селищну раду Обухівського району Київської області на найближчій сесії розглянути заяви про передачу земельних ділянок громадянам, якими вони користуються у приватну власність чи довгострокову оренду відповідно до кадастрових планів в межах діючого законодавства, що підтверджується судовим рішенням.

21 лютого 2011 року рішенням сесії Козинської селищної ради Обухівського району Київської області надано ОСОБА_3 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0905 га для індивідуального дачного будівництва в смт Козин, що підтверджується рішенням.

23 грудня 2016 року рішеннями сесії Козинської селищної ради Обухівського району Київської області відмовлено у надані ОСОБА_1, ОСОБА_4 дозволів на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва в смт Козин в районі ГООГ «Заплава-2», що підтверджується рішеннями.

29 грудня 2016 року рішенням сесії Козинської селищної ради Обухівського району Київської області відмовлено у надані ОСОБА_2 дозволів на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва в смт Козин в районі ГООГ «Заплава-2», що підтверджується рішенням.

При наданні правової оцінки позовним вимогам суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, а згідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" були прийняті Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об'єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1 зазначених Правил оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках. Державні органи приватизації видавали свідоцтва наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду". Правила втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 9 червня 1998 року № 121.

На виконання постанови КМУ від 18 лютого 1998 року № 192 "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно" прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 09 червня 1998 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 1986 року за № 399/2839.

Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв'язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав.

Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3).

Спірні у цій справі об'єкти нерухомого майна - дачні будинки відповідно до технічним паспортів, довідок ГО «ОГ «Заплава-2» були збудовані в 1990-1991 роках під час дії нормативних актів, які станом на цей час вже втратили чинність, при цьому порушень законодавства при забудові ділянок і зведенні дачних будинків судом не встановлено, тому суд виходить із того, що право власності позивачів на будинки набуто у встановленому законом порядку.

Крім цього вважаю за необхідне звернути увагу суду на те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року, тим самим законодавець визначив до якого часу повинні були бути подані заяви.

Строк передбачений законодавством - до 31 грудня 2012 року, позивачами пропущений, тому вони не мають можливості оформити право власності на своє майно у визначеному на цей час законодавством порядку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-225цс14 від 28 січня 2015 року, яка є обов'язкова при розгляді даної категорії справ для всіх судів, встановлено, що «згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно».

Перебування спірних будинків саме в межах спірних земельних ділянок під підтверджується кадастровими планами, довідками ГО «ОГ «Заплава-2».

Згідно з частиною першою статті 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави, а статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції до 27.09.2014 року) було визначено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, а статтею 6 Житлового кодексу Української РСР (у редакції до 27.09.2014 року) було встановлено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян.

02 вересня 2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №1673-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання», який набрав чинності 27 вересня 2014 року.

Відповідно до даного Закону у Житловому кодексі Української РСР перше речення статті 6 після слів «для постійного» доповнили словами «або тимчасового», а абзаци п'ятий і сьомий статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» виклали в такій редакції: «місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово»; «реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла».

Таким чином, з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» фізичним особам надано право на реєстрацію місця їх проживання в житлі, в якому вони проживають тимчасово.

Суд погоджується із доводами позову про те, що відсутність належного правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на дачні будинки унеможливлює реалізацію позивачами права зареєструвати місце свого тимчасового проживання.

Відповідно до правової позиції, закріпленій у Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15 з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України і ст.120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року№1702-VІ).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.1, 4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Згідно ст.119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито, і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них права на цю земельну ділянку можуть звернутися до органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки.

Згідно ч.ч.1,2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності відповідно до ст.328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З обставин справи вбачається, що земельними ділянками під будинками вказаною вище площею позивачі відкрито, правомірно користуються протягом понад п'ятнадцяти років, тому мають право набути її у власність відповідно до приписів ст.ст. 119, 120 ЗК України у порядку, встановленому ст.ст. 118,121 ЗК України.

Однак суд враховує те, що питання щодо визнання або невизнання, оформлення права власності на спірні об'єкти нерухомого майна відповідачем Козинською селищною радою не вирішувалось, із подібними заявами щодо захисту або реалізації свого права власності позивачі до відповідача не звертались, тому достатніх підстав вважати, що права позивачів порушуються саме відповідачем суд не вбачає. Відтак, відповідні посилання позивачів суд вважає недоведеними. Відмови відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою не можуть вважатись співвідносними із сутність спірних у цій справі правовідносин щодо власності, оскільки стосуються реалізації дещо інших прав позивачів у сфері земельних правовідносин.

При цьому суд вважає, що позивачами не вжито достатніх заходів щодо захисту своїх прав у позасудовому порядку. Так, оскільки відмови відповідача у задоволенні відповідних звернень позивачів не виявлено, позивачі мають право звернутись до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області із відповідними заявами, яка протягом місяця має їх розглянути, а в разі не розгляду цього питання органом місцевого самоврядування позивачі мають право розпочати оформлення земельних ділянок у порядку ч.7 ст.118 ЗК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов пред'явлено передчасно, позивачами не реалізовано всі передбачені законодавством способи захисту своїх прав та інтересів у позасудовому порядку, тому достатніх підстав вважати, що порушені права позивачів підлягають відновленню саме в судовому порядку немає. Доводи позову про необхідність судового захисту інтересів позивачів у визначений позовом спосіб суд вважає непереконливими.

Таким чином, достатніх правових підстав для визнання права власності на спірні об'єкти нерухомого майна за позивачами у судовому порядку не виявлено.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, законодавство, яке підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, суд вважає недоведеними під час розгляду спору посилання позову про порушення відповідачем законних прав та інтересів позивачів, правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивачів у обраний позовом спосіб.

За таких обставин, позовні вимоги суд вважає необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 212-214, 226 ЦПК України, ст.ст. 29, 316, 321, 328, 331, 376, 392 ЦК України, ст.ст. 119, 120, 125 ЗК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя М.В.Кравченко