Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/724/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

23.03.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 9 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № KGKWGK01580393 від 6 лютого 20-7 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2

Ухвалою Кіровського районного суду Кіровоградської області від 9 лютого 2017 року провадження у вказаній справі закрито з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду від 9 лютого 2017 року та направити справу до суду першої інстанції для розгляду.

Як на підставу скасування ухвали суду, позивач посилається на порушення норм матеріального і процесуального права, що привели до неправильного вирішення питання. Зокрема він вказує, що суд неправильно визначив підстави предявлених позивачем у різний час позовів, які є суттєво різними: у справі № 404/127/17 - обставини передбачені ст. 230 ЦК України, а в справі № 404/712515-ц обставини передбачені ст. 227 ЦК України. За таких обставин суд безпідставно застосував п. 2 ч. 1 ст.205 ЦПК України, що потягло за собою порушення права позивача на доступ до правосуддя (ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод).

Позивач особисто в судове засідання не зявився.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити прохання позивача.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, висловив свою позицію щодо законності судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України).

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі.

Як вірно встановлено судом, у вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» у якому, серед іншого, просив визнати недійсним кредитний договір № KGKWGK01580393 від 6 лютого 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 (а.с. 22-28).

Тоді позивач обґрунтовував свої вимоги посилання на використання іноземної валюти всупереч загальним нормам цивільного законодавства та укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ним кредитного договору в іноземній валюті за відсутності у банку ліцензії на здійснення кредитування фізичних осіб в іноземній валюті (ст. 227 ЦК України), несправедливість умов кредитного договору через покладення всієї відповідальності за знецінення національної валюти на споживача.

Крім того, позивач посилався на те, що всупереч приписам ст. ст. 11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління НБУ від 10 травня 207 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банк до укладення кредитного договору не надав йому повної та достовірної інформації про запропоновану фінансову послугу чим ввів його оману.

Насамкінець позивач посилався на зворотну дію закону в часі, а саме прямої заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України (абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - а.с. 27).

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 8 квітня 2016 року у справі № 404/7125/15-ц (а.с. 29-32), яке ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2016 року залишено без змін (а.с. 33-37), у задоволенні позову відмовлено повністю.

Таким чином, рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 8 квітня 2016 року набрало законної сили 27 вересня 2016 року.

Сторони погодилися, що у справі, судове рішення в якій переглядається, склад сторін а також предмет позову є тотожними тим, що і у справі № 404/7125/15-ц.

Щодо підстав позову, то позивач вважає їх відмінними так, як у справі № 404/7125/15-ц це були обставини передбачені ст. 227 ЦК України (Правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти), а в даній справі обставини передбачені ст. 230 цього ж Кодексу (Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України) та докази що їх підтверджують.

У справі № 404/7125/15-ц позивач вказував кілька самостійних підстави недійсності укладених з банком договорів, серед інших введення споживача в оману шляхом ненадання банком йому своєчасної, повної та достовірної інформації про кредит, його вартість та всі можливі ризики для споживача, тобто обставини, які могли перешкодити вчиненню оспорюваного правочину. Також позивач посилався на абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги у даній справі є вужчими так, як не містять посилання на порушення порядку здійснення кредитування в іноземній валюті.

Натомість позивач, як і раніше, посилався на обман з боку банку внаслідок невиконання приписів законодавства (ст. ст. 11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління НБУ від 10 травня 207 року « 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту») про попереднє інформування споживача про пропоновану фінансову послугу, а також невідповідність договору вимогам абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави позовів, предявлених ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» у цивільних справах № 404/7125/15-ц та № 404/127/17,є тотожними.

Сама по собі та обставина, що у справі № 404/7125/15-ц позивач прямо не посилався по ст. 230 ЦК України (не вказав її у позовній заяві поряд з іншими статтями та пунктами законодавчих актів) не свідчить про відмінність підстав позову так, як норми ст. 119 ЦПК України, на відміну від п.5 ч. 2 ст. 54 ГПК України, не зобовязують позивача вказати законодавство, на підставі якого подається позов.

Натомість обовязок визначити характер правовідносин сторін та норму права, яка підлягає застосуванню до них, покладається на суд (ст. ст. 213 215 ЦПК України).

Отже встановивши, що на час розгляду справи існує рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції правильно застосував п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК і обґрунтовано закрив провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом права позивача на звернення до суду і справедливий суд є безпідставними.

Право на суд не є абсолютним. Воно реалізується особою у порядку та у спосіб визначений процесуальним законодавством.

При цьому особа, яка звертається до суду, наділяється не лише широкими процесуальними правами. На неї також покладаються процесуальні обовязки, зокрема, обовязок добросовісно використовувати свої процесуальні права, не зловживати ними.

Предявлення тотожних позовів, з метою досягнення бажаного для себе рішення, має ознаку зловживання позивачем процесуальним правом, що не може бути обєктом судового захисту.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 9 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: О.В. Гайсюк

ОСОБА_5