Провадження № 2/638/1114/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.

при секретарях Романової О.В., Підвисоцької А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги ( регрес ) до солідарного боржника », третя особа ОСОБА_3, -

за участю :

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_2

В С Т А Н О В И В:

01.11.2016 позивач ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнених вимог ( а.с.а.с. 102-104 ), просить суд визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позичені кошти за договором позики, який укладений між нею та ОСОБА_3 16.01.2011 у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, стягнути з ОСОБА_2 на її користь у порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частку боргового зобовязання за зазначеним договором позики у сумі 50 000 (пятдесят тисяч) доларів США за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що в період з 11.11.2005 по 13.10.2014 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 В період перебування у шлюбі з відповідачем, 16.01.2011 вона уклала договір позики з ОСОБА_3, у якого позичила грошову суму у розмірі 750 000 гривень - грошовий еквівалент 100 000 доларів США для придбання квартири, про що нею була написана розписка про отримання вказаної суми у борг строком на пять років із зобовязанням повертати борг поетапно, рівними частками кожного року. На отримані в борг від ОСОБА_3 гроші, згідно договору купівлі-продажу від 22.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 298, вона для потреб сімї придбала квартиру № 100, розташовану у будинку № 20 по вул. Новгородський у м. Харкові. Під час укладання договору позики та договору купівлі-продажу квартири, відповідач ОСОБА_2 надавав на укладання цих договорів нотаріально посвідчену згоду, не заперечував проти їх укладання, та у подальшому не намагався визнати їх недійсними у судовому порядку, що свідчить про те, що вказані договори укладалися в інтересах сімї. Відповідачу ОСОБА_2 було відомо, що вона взяла гроші в борг на придбання квартири, він був присутній під час оформлення угоди купівлі-продажу та дав нотаріально посвідчену згоду у порядку ст. 60 СК України на придбання квартири. У вказаній заяві ОСОБА_2 заявляє, що цей правочин відповідає інтересам сімї, та погоджується з тим, щоб умови вищевказаного правочину, у тому числі і сума договору, визначалася нею самостійно.

Також позивач зазначає, що відсутність інших грошових коштів крім тих, що були взяті у борг на придбання квартири, у неї та у ОСОБА_2 на той час, підтверджується довідками про доходи. Тобто, придбати квартиру вони могли виключно на кошти, що були взяті у борг. Відсутність факту придбання у вказаний період часу майна (окрім квартири), який міг свідчити про витрачання грошових коштів, які були отримані в борг у ОСОБА_3, на інші підтверджується виписками із реєстру майнових прав.

13.10.2014 рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова шлюб між ними був розірваний. У вказаному рішенні встановлено факт припинення шлюбно-сімейних відносин, ведення спільного господарства з травня 2012 року.

Позивач ОСОБА_1 також вказує, що починаючи з 13.10.2014 вона почала повертати частинами борг ОСОБА_3 згідно вищевказаним договором позики. Борг повертався у доларах США. 17.06.2015 Дзержинським райсудом м. Харкова постановлено рішення по справі № 2/638/2201/15, згідно якого з неї на користь ОСОБА_3 стягнуто грошові кошти за договором позики 16.01.2011 у сумі 450 000 гривень - суму заборгованості за договором позики на момент винесення судового рішення.

16.03.2016 Апеляційним судом Харківської області постановлено рішення, згідно якого в результаті розподілу майна подружжя, визнано за нею та відповідачем ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири № 100, розташованої у будинку № 20 по вул. Новгородський у м. Харкові.

Оскільки рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 17.06.2015 стягнення з неї заборгованості за договором позики було прийнято за відсутності сторін, ОСОБА_3 не мав можливості надати до суду наявні у нього на той час розписки про погашення частини боргу. Грошові кошти відповідно до договору позики поверталися нею у доларах США, та 21.10.2016 борг у розмірі 100 000 доларів США був нею повністю повернутий ОСОБА_3 з власних коштів.

На підтвердження отримання повного розрахунку за договором позики ОСОБА_3 надана розписка. Загальна сума сплачених нею особисто грошових коштів у перерахунку за офіційним курсом відповідної валюти на день здійснення платежів склала 2 298 993 грн.

Позивач вважає, що оскільки боргове зобовязання за договором позики є солідарним обовязком з ОСОБА_2 у рівних частках, вона має право на стягнення у порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частини грошових коштів, які були сплачені нею у рахунок повного погашення боргового зобовязання.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідачем 08.09.2015 було подано апеляційну скаргу на заочне рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 17.06.2015, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо стягнення частини боргу, в якої він вказує на те, що зазначене рішення порушує його права і вважав, що по зазначеній справі він мав бути співвідповідачем, оскільки боргові зобовязання ОСОБА_1 виникли під час їх знаходження в шлюбі, тому рішення суду порушує його права як співвласника спільної сумісної власності подружжя, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач визнає борг перед ОСОБА_3 сумісним.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, а також представники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав на які позивач посилається в своєї позовній заяві. При цьому позивач наголошувала на тому, що договір позики було укладено за згодою відповідача, в інтересах їх сімї, гроші було використано для придбання квартири. Сума позики до придбання квартири, перебувала на збереженні в її банківському сейфі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, наголошуючи на тому, що йому було невідомо про наявність у позивача зазначених боргових зобовязань перед ОСОБА_3, так як він свого дозволу на укладення договору позики не надавав. Для придбання сумісної зазначеної позивачем квартири, вони використали кошти своєї сімї, які належали їм по 50% кожного з подружжя. Гроші на придбання квартири позивач взяла з свого банківського сейфу та внесла продавцеві готівкою в його присутності, при укладені угоди.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Надав суду нотаріально посвідченні пояснення, в яких зазначив, що 16.01.2011 він надав ОСОБА_1 у борг готівкою 750 000 грн., із зазначенням еквівалента в іноземній валюті 100 000 доларів США, терміном до 16.01.2016, про що вона власноруч написала розписку. Так само, при укладенні договору позики, вони обумовили, що дані кошти надаються ОСОБА_1 для придбання нею нерухомого майна квартири і що в разі, якщо вона не поверне борг в зазначений термін, він буду мати можливість вимагати повернення грошових коштів в судовому порядку шляхом накладення стягнення на квартиру, яку вона придбає. 22.02.2011 ОСОБА_1 придбала на отримані від нього в борг гроші квартиру №100, розташовану в будинку №20 по вул. Новгородської в Харкові. Це йому відомо, оскільки вона показувала договір купівлі-продажу даної квартири. 21.10.2016 ОСОБА_1 виплатила йому останній платіж і повністю повернула кошти, про що він надав розписку. (а.с. 70)

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивач, відповідача та дослідивши матеріали справи вважає позов обгрунтованим, однак таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11.11.2005 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який було розірвано 13.10.2014 на підставі рішення Дзержинського райсуду м. Харкова. ( а.с. 31 )

В період перебування у шлюбі 16.01.2011 ОСОБА_1 уклала договір позики з ОСОБА_3, у якого позичила грошову суму у розмірі 750 000 гривень - грошовий еквівалент 100 000 доларів США, яку зобовязалась повернути ОСОБА_3 до 16.01.2016 рівними поетапно частками, про що нею була написана відповідна розписка. ( а.с. 5 )

Заочним рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 17.06.2015 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 450 000 грн., яка виникла на час звернення ОСОБА_3 з вказаним позовом до суду. ( а.с. 32 ).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.11.2015 зазначене вище рішення суду змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на те, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_3 кошти з метою купівлі квартири, котру вона згодом придбала, так як зазначені висновки є припущення і матеріали справи не містять відповідних доказів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. ( а.с.а.с. 147-149 )

Вказані обставини були підтверджені у судовому засіданні, шляхом огляду та дослідженням матеріалів цивільної справи № 2/638/22174/14-ц, провадження № 2/638/2201/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 « Про стягнення суми боргу за договором позики ».

21.10.2016 ОСОБА_1 здійснила ОСОБА_3 останній платіж і повністю повернула кошти за договором позики від 16.01.2011, про що він зазначив у нотаріально засвідчених поясненнях. (а.с. 70)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 298, позивач ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_7 квартиру № 100, розташовану у будинку № 20 по вул. Новгородський у м. Харкові. ( а.с.а.с. 37-40 )

Під час укладання договору купівлі-продажу квартири, відповідач ОСОБА_2 надавав нотаріально посвідчену згоду у порядку ст. 60 Сімейного кодексу України на придбання квартири, в якої зазначив, що вказана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, придбана на спільні кошти його та дружини ОСОБА_1, за ціною визначеною на розсуд останньою. ( а.с. 42 )

16.03.2016 Апеляційним судом Харківської області постановлено рішення, згідно якого в результаті розподілу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири № 100, розташованої у будинку № 20 по вул. Новгородський у м. Харкові. ( а.с.а.с. 35-36 )

Вказані обставини були підтверджені у судовому засіданні, шляхом огляду та дослідженням матеріалів цивільної справи № 2/638/22358/14-ц, провадження № 2/638/1694/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 « Про поділ спільного майна подружжя » та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про поділ спільного майна подружжя ».

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

З роз`яснень п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна,що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Згідно з правовим висновком ВСУ по цивільній справі №6-539цс16, в мотивувальній частині постанови зазначено, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладених договорів позики виникає також зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, який був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. ВСУ зазначив, що для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу. Дана правова позиція є обов`язковою для суду першої інстанції при вирішенні аналогічних спорів.

Пленум Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою власністю подружжя (ухвала ВССУ від 15.05.2017 у справі № 718/585/16-ц).

Так само в своїх правових позиціях ВСУ в постанові Судової палати в цивільних справах від 27.04.2016 №6-486цс16, прийшов до висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти і отриманий за їх рахунок автомобіль, в результаті укладення кредитного договору, також і виникає обов`язок в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредиту,виконання якого подружжя повинно виконувати солідарно. Адже якщо згідно ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах родини, то кошти які були отримані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 4 ст. 65 СК передбачає, що договір, який укладений одним з подружжя, укладений одним з подружжя в інтересах родини, створює обов`язки для другого з подружжя,якщо майно,отримане по договору, використано в інтересах родини. Таким чином, при розподілі майна повинні бути враховані борги подружжя і правовідносини по обовязкам, які виникли в родині.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пп. 1 і 2 ч.1 ст. 355 ЦПК, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Тобто, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами кошти на придбання квартири є сумісними коштами подружжя та надавалися сумісно позивачем та відповідачем для придбання житла для потреб їх родини. При цьому всі кошти родини перебували у ОСОБА_1 та зберігалися в індивідуальному сейфі позивача ОСОБА_1 ( а.с.а.с. 154-160 ).

Крім того, відповідач у судовому засіданні зазначив, що які саме були використані кошти на придбання квартири, а саме передані ним раніше позивачу для зберігання в індивідуальному сейфі, чи кошти які перебували у позивача, йому невідомо, так як доступ до сейфу позивача він не мав та всі фінансові питання родини вирішувались його дружиною.

Відповідач ОСОБА_2 відношення до управління фінансами своєї родини не мав, так як за взаємною згодою, виконання зазначених функцій здійснювала його дружина.

Відсутність достатніх інших, крім зазначених позивачем грошових коштів, отриманих останньою внаслідок укладення договору позики, у родини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час придбання квартири за ціною визначеною в договорі купівлі - продажу, а саме 592000 гривен, підтверджується довідками про доходи сторін на час укладення угоди. ( а.с. 41, 142-143 ).

Таким чином, аналізуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що кошти отримані позивачем ОСОБА_1 за договором позики від 16.01.2011, отримані останньою в інтересах сім'ї, при цьому погашення даного боргу було здійснено одноосібно ОСОБА_1 з власних коштів, що у судовому засіданні не заперечується відповідачем ОСОБА_2, тому у сторін виникає також і зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

За змістом ст. 543 ЦК України уразі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.1 ст. 544 ЦК України).

Оскільки борг за договором позики від 16.01.2011 ОСОБА_1 був погашений одноосібно, у неї виникає право на зворотну вимогу (регрес) 1/2 частини заборгованості з відповідача ОСОБА_2, яка становить 375 000 грн.

Суд не бере до уваги посилання відповідача ОСОБА_2, як підставу заперечення позову, з приводу того, що апеляційний суд Харківської області у своєму рішенні від 26.11.2015 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 « Про стягнення заборгованості за договором позики » виключив з мотивувальної частини рішення посилання на те, що кошти за договором позики ОСОБА_1 отримала з метою купівлі квартири, і вважає, що оскільки мета отримання коштів не були предметом спору у зазначеній справі, тому, під час розгляду справи, сторони жодних доказів укладення договору позики та отримання позики для потреб та в інтересах сім'ї суду не надавали.

Крім того, з дослідженої у судовому засіданні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 вбачається, що останнім 08.09.2015 було подано апеляційну скаргу на заочне рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 17.06.2015, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо стягнення частини боргу, в якої він вказує на те, що зазначене рішення порушує його права і вважав, що по зазначеній справі він мав бути співвідповідачем, оскільки боргові зобовязання ОСОБА_1 виникли під час їх знаходження в шлюбі, тому рішення суду порушує його права як співвласника спільної сумісної власності подружжя, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач визнає борг перед ОСОБА_3 сумісним з позивачем ОСОБА_1 ( а.с.а.с. 105-109 ).

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження своїх заперечень, тому суд розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регрес) до солідарного боржника, а тому суд приходить до висновку про їх часткове задоволення.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2, в порядку зворотної вимоги (регресу ) до солідарного боржника 1/2 частку боргового зобовязання за договором позики від 16.01.2011, саме в доларах США за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення, в розмірі 50000 доларів США, оскільки, відповідно до дослідженого у судовому засіданні договору позики від 16.01.2011, грошові кошти позичались позивачем ОСОБА_1 у національній валюті України - гривні, саме в розмірі 750000 гривень, про що зазначено у самій розписці та у письмових поясненнях ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1, при зверненні до суду з вказаним позовом сплатила судовий збір в загальній сумі 7992,4 гривень, що стверджується відповідним платіжним дорученням. ( а.с. 2 ).

Розподіляючи судові витрати між сторонами, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 4852,4 грн.

Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 коштів за договором позики від 16.01.2011 у розмірі 750000 гривень, з стягненням з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 : в порядку зворотної вимоги (регресу ) до солідарного боржника 1/2 частку боргового зобовязання за договором позики від 16.01.2011 у розмірі 375000 гривень; судовий збір у розмірі 4852 гривни 40 копійок, а разом 379852 гривни 40 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

На підстав викладеного, ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 541, 543-545 ЦК України, п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 60, 61, 84, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги ( регрес ) до солідарного боржника », третя особа ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кошти за договором позики від 16.01.2011, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у розмірі 750000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_2 ) в порядку зворотної вимоги ( регресу ) до солідарного боржника ? частку боргового зобовязання за договором позики від 16.01.2011, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у розмірі 375000 гривень; судовий збір у розмірі 4852 гривни 40 копійок, а разом 379852 гривни 40 копійок.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.В.Семіряд