У Х В А Л А

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 індекс інфляції за період з 1 грудня 2013 року до 30 листопада 2016 року за договором позики в сумі 6 тис. 911 грн 36 коп., три проценти річних за цей же період в сумі 549 грн 50 коп., проценти за користування позикою за час прострочення в сумі 3 тис. 180 грн 49 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на зазначені судові рішення відмовлено.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права − при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 та 17 жовтня 2012 року, 14 грудня 2016 року, постанову Верховного Суду України 16 серпня 2017 року (справа № 6-2667цс16) в яких, на його думку, по-іншому застосована зазначена норма матеріального права.

Одночасно заявник просить поновити строк на подання заяви про перегляд судових рішень, посилаючись на поважну причину його пропуску. Зокрема заявник вказує на те, що він уже звертався до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначених судових рішень, однак у зв'язку з невчасним отриманням ухвали Верховного Суду України про усунення недоліків заяви не зміг вчасно їх усунути.

Частиною четвертою статті 356 ЦПК України передбачено, що в разі пропущення строку, встановленого частинами першою − третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Питання про поновлення строку вирішується колегією суддів під час вирішення питання допуску справи до провадження.

Оскільки заява містить посилання на обставини, які свідчать про поважну причину пропуску вказаного процесуального строку, що підтверджено належними доказами, клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на оскарження судового рішення суду касаційної інстанції підлягає задоволенню.

Перевіривши наведені в заяві про перегляд судових рішень доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права − при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про часткове задоволення позову ОСОБА_4, які установивши, що відповідач після ухвалення судом рішення про задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики не виконав зобов'язання, тому за невиконання рішення суду та відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 1 грудня 2014 року до 30 листопада 2016 року з відповідача підлягає стягненню індекс інфляції та три відсотки річних. При цьому суд зазначив, що оскільки договір позики між сторонами було укладено в національній валюті - гривні, то стягнення збитків за цим договором внаслідок зміни курсу гривні стосовно долара США законом не передбачено.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 3 жовтня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій, які, установивши, що за умовами договору позики позикодавець має право вибору валюти, в якій має бути повернуто позику, дійшли висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача суми боргу в гривнях з урахування індексу інфляції та трьох відсотків річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

В ухвалі від 17 жовтня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про задоволення позову про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням трьох процентів річних та 5% винагороди за користування коштами з огляду на умови укладеного між сторонами договору позики та на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

У рішенні від 20 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу, оскільки якщо зобов'язання виникло в іноземній валюті, положення частині другої статті 625 ЦК України щодо стягнення інфляційного збільшення суми боргу при його виконанні не застосовуються.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року (справа № 6-2667цс16) міститься висновок про те, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843602/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_08_12/pravo1/KMD93015.html?pravo=1>, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'яз <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_6/ed_2013_07_11/pravo1/Z960543.html?pravo=1>ань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_6/ed_2013_07_11/pravo1/Z960543.html?pravo=1>, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'яз <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_8/ed_2013_07_11/pravo1/Z960543.html?pravo=1>ань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України − гривні. У справі, що переглядалась, суди, задовольнивши вимоги банку щодо стягнення пені в іноземній валюті з визначенням її еквіваленту у гривнях, не урахували зазначених вимог чинного законодавства, що призвело до прийняття у цій частині незаконного рішення.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суперечить висновку, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України.

Крім того, ОСОБА_4 порушує питання про перегляд судових рішень з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права.

Подана заява в цій частині підлягає поверненню з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Оскільки ОСОБА_4 подав заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою і яка не перешкоджає подальшому провадженню у справі, то заява в частині перегляду зазначеної ухвали з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, підлягає поверненню заявнику.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_4 строк на подання заяви про перегляд рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України відмовити.

Заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук