Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1166/17 Головуючий у 1 інстанції: Соболєва І.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Кредитної Спілки «Взаємний кредит» про захист прав споживачів: визнання недійсним пункту кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 22 травня 2015 року між КС «Взаємний кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 700. Відповідно до умов Договору кредитна спілка, зобов'язується надати ОСОБА_3 кредит у сумі 23 400,00 грн. на особисті потреби, а позивач зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим Договором. Позивач зазначала, що пункт 7.4 вказаного Договору грубо порушує її права, норми чинного законодавства та встановлює прихованим чином розмір відсотків, які становлять 1095 % річних, хоча кредит надавався під 48 % річних, тобто підвищив процентну ставку майже в 23 рази.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, визнати недійсним пункт 7.4 кредитного договору № 700 від 22 травня 2015 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2017 року позов залишено без задоволення..

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було встановлено, що 22 травня 2015 року між КС » Взаємний кредит» (кредитодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено кредитний договір № 700 (далі Договір), за яким кредитодавець зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 23 400,00 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1) Сума кредиту використовується на цілі: особисті потреби (п. 1.2.).

Розділом 2 Договору визначено, що кредит надається строком на 12 місяців від дати отримання позичальником кредиту, з 22 травня 2015 року по 23 травня 2016 року (п. 2.1.). Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1. цього Договору (п. 2.2.).

Договором встановлений розмір (п. 3.1) плати за користування кредитом (проценти), який є фіксованим та становить 48 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

За приписами п. 3.3 Договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіка розрахунків, що є невід`ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до п. 7.4 Договору, який оспорюється позивачем в справі, в разі прийняття кредитодавцем рішення про стягнення процентів за користування кредитом та суми кредиту в судовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.2., до позичальника застосовується процентна ставка в розмірі 3 % за кожен день від суми фактичного залишку кредиту від дати виникнення заборгованості за кредитом до дати прийняття кредитодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в судовому порядку.

Пунктом 4 Графіку розрахунків (який є невід'ємною частиною Договору) передбачено, що за умови дотримання позичальником графіку розрахунків, сукупна вартість кредиту, включаючи витрати, пов'язані з оформленням забезпечення кредиту, відповідно до п. 4.2. Договору, становить 34 632 грн., або 48 % від суми отриманого кредиту.

Відтак договором передбачена відповідальність за порушення умов договору, яка була визначена сторонами у договорі добровільно, за взаємною згодою.

У відповідності до ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Отже сторони погодили умови договору.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом першої інстанції досліджувалися доводи позивача щодо безпідставності нарахування процентів, завищення їх розміру у разі прострочення виконання зобовязання тощо.

Так, судом були враховані положення закону, якими регулюються фінансові послуги. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Фінансовою, зокрема, вважається послуга з надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту - п. 6 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону.

Судом була надана оцінка посиланням ОСОБА_3 на те, що вона не є членом кредитної спілки, тому не зобов'язана сплачувати відсотки, згідно п. 7.4. Договору.

Так, суд виходив з того, що за положеннями ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недійсності умов укладеного між сторонами договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який базується на положеннях ст. 3 ЦК України. У відповідності до них, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Законом не заборонено встановлювати у договорі підвищений розмір виплат у разі, коли стороною порушуються умови укладеного договору.

Це не суперечить ані загальним засадам цивільного законодавства, ані положенням Закону «Про захист прав споживачів».

Так, у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Суд першої інстанції докладно проаналізував як положення закону, так і доводи сторін та дійшов висновку, що позивачем не доведено того, що умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Вказаний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції.

Посилання на те, що розмір санкцій за порушення умов договору є завищеним та набагато перевищує саму заборгованість, не є підставою для висновку про недійсність умов договору.

Так, ст. 551 ЦК надає право на зменшення неустойки у разі коли вона є занадто великою. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Одночасно закон дозволяє сторонам встановлювати неустойку на власний розсуд. За положеннями цієї ж норми, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

При цьому розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що судом першої інстанції була надана ґрунтовна оцінка доводам позивача, в тому числі і тим, які зазначаються ним в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення відповідає закону та підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: