АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача, у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань кошти в сумі, еквівалентній на день платежу 38 560,58 дол. США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2015 в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.10.2015 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2015 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28.10.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору від 02.07.2014.

Справа № 753/10285/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1639/2017 /2016
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2016 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 15 000 доларів США, 3 % річних в розмірі 163,97 доларів США, пеню в сумі 15 000 доларів США, всього 30 163,97 доларів США та витрати по сплаті судового збору у сумі 3 382,50 грн. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та упущеної вигоди - відмовлено. Зустрічний позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом першої інстанції неправомірно стягнута заборгованість в доларах США. Зазначила, що при розгляді справи суд не врахував, що кредитор відмовився прийняти виконання зобов'язання. Вказала, що пункти договору в цілому та окремо не відповідають загальним засадам цивільного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав про стягнення коштів, пені та 3% річних, у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив з ненадання позивачем жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст.ст. 215,234 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину та не здобуття таких доказів в ході судових засідань при розгляді справи.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 02.07.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка діє також і від імені своєї матері ОСОБА_7 було укладено письмовий договір про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків за умовами договору, згідно з яким позивач повинен вчинити певні дії: в день підписання цієї угоди та дати згоду на визнання відповідача відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1; та за бажанням ОСОБА_3 підписати нотаріально посвідчену заяву про приватизацію нею спірної квартири; протягом 30 днів з дня підписання договору знятися з реєстрації за адресою вказаної квартири, а відповідач протягом п'яти днів з часу зняття з реєстрації ОСОБА_4, повинна сплатити останньому погоджену суму 15 000 доларів США. Позивач до або в день отримання погодженої суми забирає з квартири свої речі або надає відповідачу розписку щодо відсутності в нього претензій відносно особистого майна (а. с. 4).

Відповідно до п. 7 даного договору в разі не виконання сторонами на протязі 40 (сорока) діб, з дня підписання цього договору, (ОСОБА_4 - за те, що він не знявся з реєстрації в спірній оселі, ОСОБА_3 - за те, що не передала в обумовлений строк кошти),- винна сторона повинна сплатити іншій стороні неустойку (пеню) в розмірі 1% за кожний прострочений день, але не більше 200% суми зазначеної у договорі.

На виконання умов Договору ОСОБА_4 22.07.2014 знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 22). Позивачем на адресу ОСОБА_3 було направлено досудову вимогу про передачу коштів за вищевказаним договором (а. с. 5), однак остання не була виконана.

ОСОБА_4, вважаючи, що нимвиконано усі дії та умови договору у визначений строк та у повному обсязі, а відповідач кошти в розмірі 15 000 доларів США йому не передала, на картковий рахунок не перерахувала, звернувся із відповідним позовом до суду.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом, зазначаючи, що оспорюваний договір є таким, що укладено з порушенням законодавства України і недійсність даного договору передбачена ст. 203 ЦК України та удаваним правочином, недійсність якого передбачена ст. 235 ЦК України, який вчинено з метою приховати інший правочин, та даний договір укладено сторонами, які не мали права на розпорядження нерухомим майном, повноважень на укладання такого договору, а тому подала до суду зустрічний позов.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови або предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що сторони, які уклали правочин щодо вимог чинного законодавства та досягли згоди з усіх істотних умов договору, добровільно погодилися на його умови, повинні належним чином їх виконувати.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді було встановлено, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, колегія суддів вважає висновки суду щодо стягнення заборгованості за вказаним договором правильними .

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій за невиконання вказаних умов договору.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи, що між сторонами виникли грошові зобов'язання до даних правовідносин, підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК Українипенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3, порушивши умови договору, не сплатила позивачу вищезгадану суму.

Пунктом 7 вказаного договору було передбачено, що у разі невиконання однією з сторін умов Договору, винна сторона повинна сплатити іншій стороні неустойку (пеню) в розмірі 1% за кожний прострочений день, але не більше 200% суми зазначеної в договорі.

За наведених обставин, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 3% річних та пені правильними.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо визначення валюти, в якій підлягає стягненню заборгованість, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Правова позиція Верховного Суду України висловлена в Постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79 цс 14.

Національний банк України встановив на 11.11.2016 (дата ухвалення рішення), офіційні курси валют на рівні: 100 доларів США - 2558,0051 гривень.

Таким чином, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягала стягненню сума боргу в розмірі 383 700 грн., 3% річних в розмірі 4 194,35 грн. та пеня в сумі 383 700 грн.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків щодо валюти, в якій підлягає стягненню заборгованість.

Разом з тим, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що сторони досягли згоди по договору про вчинення процесуальних дій та здійснення грошових розрахунків від 02.07.2014 та не мають претензій один до одного.

Матеріали справи свідчать, що сторони по справі з метою припинення суперечок щодо боргових зобов'язань за договором від 02.07.2014 домовились: боржник ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 обумовлену вищевказаним договором суму коштів, що підтверджується розпискою; ОСОБА_4 відмовився від претензій, що випливають з умов договору від 02.07.2014; сторони домовились зняти взаємні претензії в судах щодо спору з приводу невиконання договору від 02.07.2014 (т. 1, а. с. 243-245).

Враховуючи, що при розгляді справи відповідач фактично в добровільному поряду виконала рішення суду першої інстанції та сплатила позивачу суму заборгованості за вказаним договором, а позивач в свою чергу відмовився від отримання від відповідача нарахованих судом штрафних санкцій, колегія суддів, керуючись принципом справедливості, вважає недоцільним змінювати рішення суду першої інстанції в частині визначення валюти виконання спірного зобов'язання.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, враховуючи наступне.

За змістом ч. 1 ст.203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК Українита іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку.

Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_3 в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надала доказів на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів вважає висновки суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову правильними.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав, переглядаючи рішення суду першої інстанції змінювати останнє, враховуючи урегулювання сторонами справи спору по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк