У х в а л а

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дем'яносоваМ.В.,

ЛеванчукаА.О.,

СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 04 серпня 2001 року сторони перебували в шлюбі, в якому народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час спільного сімейного життя ними було придбано наступне майно: житловий будинок і споруди, що знаходять за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 5,6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області.

Житловий будинок та господарські будівлі і споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, були придбані ними в кредит, відповідно до умов кредитного договору від 12 липня 2007 року № 8/2007/840-К/1 143-Н та договору іпотеки від 20 липня 2007 року № 1143-Н/1, укладеними між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Надра».

Окремо були укладені договори поруки від 12 липня 2007 року № 1143-Н2 між позивачем та ПАТ КБ «Надра» та від 12 липня 2007 року № 1143-Н/3 між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Надра».

Вищезазначені договори на момент звернення до суду з даним позовом погашені.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2012 року між нею та відповідачем шлюб розірвано.

Згідно з рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року на її користь з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1 тис. грн.

Відповідно до довідки станом на 01 лютого 2016 року заборгованість зі сплати аліментів становить 7 870,96 грн.

Відповідно до висновків експерта ОКЗ «Бюро СМЕ» від 27 серпня 2012 року № 3122 унаслідок протиправних дій зі сторони відповідача їй були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Тілесні ушкодження відповідач спричинив у присутності їхньої дитини, що також відобразилося на його здоров'ї, про що свідчить висновок лікаря невролога від 24 червня 2012 року. Матеріальну допомогу відповідач не надає, дитину не утримує.

Уточнивши свої позовні вимоги позивач просила поділити між нею та ОСОБА_8 спільне сумісне майно набуте в період шлюбу, виділивши їй 2/3 частини, визначивши за нею право власності на житловий будинок і споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 5,6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області; залишити за ОСОБА_8 право власності на 1/3 частину житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, 1/3 частини земельної ділянки площею 5,6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області; стягнути з відповідача на її користь суму в розмірі 10 тис. грн витрат на правову допомогу та судові витрати.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, з висновками якого у погодився й апеляційний суд, керуючись положеннями ст. 60 СК України, дійшов висновку, що позивачу належить 1/2 частини майна, набутого подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, і при поділі такого майна частки майна дружини і чоловіка є рівними. Земельна ділянка площею 5,6248 га набута відповідачем в наслідок приватизації, є його особистою власністю, тому не підлягає поділу.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2001 року по 21 серпня 2012 року,

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

О.В. Ступак