22-ц/775/731/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції Ковтуненко В.О.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Мальцевої Є.Є., Биліни Т.І.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Національний Банк України про визнання припиненим договору поруки, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання припиненими зобов'язання за договором поруки №0415/0808/45-038-Р-2 від 19 серпня 2008 року. В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №0415/0808/45-038. З урахуванням змін внесених додатковим договором від 18 лютого 2010 року, ОСОБА_6 отримав кредит у сумі 40 000 доларів США на строк до 19 серпня 2023 року. З метою виконання зобов'язань за вказаним договором між ВАТ «Сведбанк» та ним, ОСОБА_2, був укладений договір поруки №0415/0808/45-038-Р-2 від 19 серпня 2008 року та додатковий договір від 18 лютого 2010 року щодо збільшення строку кредитування. 24 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 був укладений додатковий договір №2, за яким ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором. 27 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_6 з серпня 2014 року не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором, не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту повними щомісячними платежами. Вважає, що право вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів в разі прострочення повернення чергової частини виникло у банка з 21 серпня 2014 року, оскільки останній платіж був зроблений у липні 2014 року. Протягом шести місяців з 21 серпня 2014 року по 21 лютого 2015 року жодних вимог до поручителя з боку банку не надходило, а із позовною заявою до основного боржника та поручителів банк звернувся лише 27 серпня 2015 року. На підставі цього просив визнати припиненим зобов'язання за договором поруки.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, визнати договір поруки припиненим.

Позивач ОСОБА_2, представники відповідача ПАТ «Дельта Банк» та третьої особи НБУ, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_7, діюча на підставі довіреності, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору не передбачено, коли у разі несплати місячного або чергового платежу в обов'язковому порядку наступає обов'язок боржника здійснити погашення кредиту одним платежем, таке право наявне лише у банку, однак воно не кореспондується з обов'язком пред'явити таку вимогу у разі прострочення. Враховуючи, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлені в межах строку дії договору поруки, то відсутні правові підстави для визнання договору поруки припиненим.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №0415/0808/45-038, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США, зі сплатою 12,5% річних. Згідно п.3.1.1 договору починаючи з 10 жовтня 2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату відсотків за період користування кредитом у сумі 585 доларів США.

19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0415/0808/45-038-Р-2, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну з позичальником відповідальність перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами (п.2). Згідно п.10 цей договір набуває чинності з моменту його підписання. Сторони, керуючись умовами ч.4 ст.559 ЦК України встановили, що строком припинення поруки встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків передбачених основним зобов'язанням.

18 лютого 2010 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору. Відповідно до якого сторони дійшли згоди про те, що: п.1.1 банк має право надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000 доларів США на строк по 19 серпня 2023 року; п.3.1.1 починаючи з 10 квітня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом у сумі 455,50 доларів США щомісячно.

18 лютого 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 також укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до договору поруки, яким поручитель прийняв умови щодо збільшення строку кредитування.

24 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 був укладений додатковий договір №2, за даним договором ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою,боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1, ч.2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія,яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом вказував на те, що останній платіж позичальником був зроблений в липні 2014 року. Строком основного зобов'язання є 20 серпня 2014 року, тому як саме до цього часу мав бути внесений черговий платіж за кредитним договором. Оскільки останній не був внесений, то починаючи з 21 серпня 2014 року у банку виникло право вимоги до поручителя до 21 лютого 2015 року, проте до суду з позовом банк звернувся за спливом шестимісячного строку, лише 27 серпня 2015 року.

З цим обґрунтовано, виходячи з наведених положень закону, не погодився суд першої інстанції.

Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. «Основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_6, а відтак і поручитель ОСОБА_2, первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 19 серпня 2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникнення заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України та п.4 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, подавши 27 серпня 2015 року позов до суду до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постановах від 19 березня 2014 року у справі №6-20 цс14 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка за змістом ст.360-7 ЦПК України повинна враховуватися усіма судами України.

Аналогічні правові висновки було висловлено Верховним Судом України і у справі №6-272цс16 від 29 червня 2016 року, на яку посилався представник позивача в апеляційній скарзі.

Оскільки відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною ч.4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

З огляду на викладене суд першої інстанції у справі, яка переглядається, правильно застосував норму ч.4 ст.559 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненим договору поруки.

При цьому, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не розглядає питання про припинення поруки в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з наведеного колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга представника позивача - ОСОБА_3 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна