Справа № 307/3690/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Кондора Р.Ю., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 02 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області, реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції про виключення відомостей з Державного земельного кадастру, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, -

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із вищенаведеним позовом, який обґрунтовано тим, що 19 квітня 2003 року помер її син ОСОБА_3. Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0.50 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території Лазівської сільської ради в с. Округла по вул. Шевченка. Вказана земельна ділянка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю III-ЗК № 014599 від 27 жовтня 1998 року, виданого Лазівською сільською радою на підставі рішення цієї ж ради від 27 грудня 1997 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 94.

З даного державного акту вбачається, що земельна ділянка померлого ОСОБА_3 по лінії «Б-В» межувала із землями гр. ОСОБА_1. Згідно плану меж земельної ділянки, виготовленому у червні 1998 року, земельна ділянка померлого ОСОБА_3 по лінії «Б-В» також межувала із землями ОСОБА_1. З метою прийняття спадщини, у серпні 2015 року позивачка звернулась до Тячівської державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Для оформлення і отримання свідоцтва про право власності на спадщину за законом необхідно було виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і присвоєння кадастрового номеру для оформлення її як обєкта цивільних прав. 09 жовтня 2015 року державним кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області - ОСОБА_4 було сформовано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-015 на частину земельної ділянки площею 0.25 га. (кадастровий номер :01:009:0073) для ведення особистого селянського господарства. У той же час рішенням № РВ-015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 09.10.2015 року державним кадастровим реєстратором - ОСОБА_4 було відмовлено ОСОБА_2 у внесенні таких відомостей на частину земельної ділянки площею 0.25 га. у звязку із невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин ділянок з ділянкою 212448000:01:009:0021, площа співпадає на 4,5 %. Причому відмова стосується тієї частини земельної ділянки площею 0.25 га., на якій розташований житловий будинок позивачки і яка призначена для його обслуговування.

На адвокатський запит представника позивачки начальник управляння Держгеокадастру у Тячівському районі надав копію технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки :01:009:0021, розташованої за адресою с. Округла, вул. Шевченка 25, яка належить відповідачу ОСОБА_1 і з якою перетинається земельна ділянка, яку повинна була успадкувати позивачка. З наданої документації вбачається, що рішенням сесії Лазівської сільської ради від 20 травня 1997 року відповідачу ОСОБА_1 були передані у приватну власність дві земельні ділянки (№1 площею 0.30 га, № 2 площею 0.20 га., загальною площею 0.50 га., що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю I-ЗК № 023403 від 31 грудня 2001 року, виданого Лазівською сільською радою, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 142.

З державного акта І-ЗК № 023403 вбачається, що земельна ділянка № 2 площею 0.2 га по лінії «Г-А» довжиною 48 метрів межує із землями ОСОБА_3, тобто померлого сина позивачки. З усіх описаних вище документів вбачається, що і земельна ділянка померлого ОСОБА_3 і земельна ділянка, що успадкована позивачкою, в усіх випадках межує із землями ОСОБА_1, тобто вони були і є суміжними власниками та землекористувачами. Однак у додатку до акта приймання-передачі межових знаків на зберігання та в акті погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами від 21 липня 2014 року зазначено, що земельна ділянка гр. ОСОБА_1 площею 0.20 га по лінії «В-Г» довжиною 47.36 метрів межує із землями ОСОБА_5, з якою і погоджувались межі, а про межування її із земельною ділянкою позивачки мова взагалі не йдеться.

Тобто, з нею як суміжним користувачем, межі земельної ділянки відповідача не погоджувалися, внаслідок чого виникло накладання земельної ділянки :01:009:0021 на земельну ділянку, яка належала згідно державного акту на право приватної власності на землю III-ЗК № 014599 від 27 жовтня 1998 року сину позивачки. Вважає, що формування земельної ділянки відповідача кадастровий № :01:009:0021, розташованої за адресою с. Округла, вул. Шевченка, 25, а також її державна реєстрація у Державному земельному кадастрі проведені з порушенням вимог ст. 198 Земельного кодексу України і Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Держкомзему від 18.05.2010 року № 376, і сталось це з вини відповідача, який не повідомив під час кадастрової зйомки про позивачку як суміжного землекористувача.

З урахуванням збільшених позовних вимог просила суд: 1) визнати недійсними і незаконними та виключити з Державного земельного кадастру відомості про формування земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0.20 га за адресою: с. Округла Тячівського району, вул. Шевченка, 25 та присвоєння їй кадастрового номера :01:009:0021; 2) визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0.20 га за адресою: с. Округла Тячівського району, вул. Шевченка, 25 кадастровий номер :01:009:0021 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Тячівського районного суду від 01 грудня 2016 року даний позов ОСОБА_2 задоволено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та залишити позов без розгляду. В обґрунтування скарги посилається на те, що не встановлено факту порушення прав позивача, оскільки земельні ділянки не накладаються. Вказує, що встановлені експертизою обставини не відповідають дійсності. Вказує, що між земельними ділянками існував прохід, який не знаходиться у власності ОСОБА_1 Вважає, що факт самовільного користування земельною ділянкою повинен підтверджуватися відповідною перевіркою контролюючих органів, а не експертизою. Відповідна перевірка дотримання вимог земельного законодавства та притягнення відповідача до відповідальності відсутня, а тому суд не вправі був задовольняти позов.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 19 квітня 2003 року помер син ОСОБА_3, що стверджується свідоцтвом про смерть І-ФМ № 197411 (Т.1 а.с.10). Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, в тому числі і земельну ділянку площею 0.50 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території Лазівської сільської ради в с. Округла по вул. Шевченка, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю III-ЗК № 014599 від 27 жовтня 1998 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 94 (Т.1 а.с.11). Позивач, ОСОБА_2 є матірю померлого, тобто відноситься до спадкоємцем першої черги за законом.

В процесі оформлення спадкових прав за померлим сином, ОСОБА_2 розроблено технічну документацію із землеустрою та оформлено права на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:009:0073 для ведення особистого селянського господарства, виготовлено свідоцтвом про право на спадщину за законом та зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку ( Т.1 а.с.22-27).

В той же час, рішенням № РВ-015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 09.10.2015 року державним кадастровим реєстратором відмовлено ОСОБА_2 у внесенні таких відомостей на частину успадкованою нею земельної ділянки площею 0.25 га у звязку із невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин ділянок з ділянкою 212448000:01:009:0021, площа співпадає на 4,5 % (Т.1 а.с.29-32).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, у звязку із відмовою кадастрового реєстратора, позивачка оформила свої спадкові права на земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :01:009:0073, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Решта спадкової земельної ділянки, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, залишилася не успадкованою.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням сесії Лазівської сільської ради від 20 травня 1997 року відповідачу ОСОБА_1 були передані у приватну власність дві земельні ділянки (№1 площею 0,30 га., № 2 площею 0,20 га., загальною площею 0.50 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю I-ЗК № 023403 від 31 грудня 2001 року, виданого Лазівською сільською радою, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 142 (Т.1 а.с.41, 42). При цьому, земельній ділянці № 2 площею 0,2 га, присвоєно кадастровий номер 212448000:01:009:0021.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розроблення відповідачем технічної документації із землеустрою на його земельну ділянку здійснено з порушенням чинного законодавства, чим порушено право позивачки на успадкування земельної ділянки в раніше існуючих межах. При цьому суд послався на висновок земельно-технічної експертизи.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно з ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Тобто, висновок земельно-технічної експертизи, який ґрунтується на даних земельно-кадастрової документації є належним доказом при вирішенні спорів щодо меж земельних ділянок та встановлення фактичного користування земельної ділянки.

Згідно висновку земельно-технічної експертизи № 106 від 18.07.2016 року (Т.2 а.с.4-32) конфігурація, площа і межівники земельної ділянки (стор. 10 технічної документації щодо встановлення меж) не відповідає конфігурації, площі та межівникам земельної ділянки № 2, яка зазначена у державному акті на право приватної власності на землю I-ЗК 023403 від 31.12.2001 року на імя ОСОБА_1 (п.4); збільшення фактичного користування ОСОБА_1 за рахунок земель ОСОБА_3 в наявності і вказане в додатках № 3-6 додаткових графічних матеріалів наданих ПП «Закарпатгеопроект». Причиною такого накладення може бути неправильне винесення меж в натурі і закріплення межовими знаками меж земельної ділянки (п.5).

Тобто, даним висновком експерта, чітко встановлено невідповідність у розробленій ОСОБА_1 технічній документації із землеустрою щодо земельної ділянки з кадастровим номером 212448000:01:009:0021 площі, межам та конфігурації земельної ділянки № 2, яка зазначена у державному акті на право приватної власності на землю I-ЗК 023403 від 31.12.2001 року на імя ОСОБА_1 Внаслідок такої невідповідності відбулося часткове накладання вказаної земельної ділянки на ділянку площею 0,25 га, яка входить до складу спадщини за померлим ОСОБА_3, що безпосередньо порушує права позивача.

Твердження апелянта про відсутність порушення прав позивача є безпідставним та спростовується зазначеним висновком експерта та відмовою державного кадастрового реєстратора щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що висновки експертизи не відповідають дійсності, оскільки вони є необґрунтованими. Крім того, ОСОБА_1 не ставив питання про призначення по даній справі повторної експертизи в порядку ст. 150 ЦПК України. Тобто, даний експертний висновок належним чином не спростований відповідачем, а відтак правомірно взятий судом до уваги.

Не може братися до уваги й посилання апелянта на існування між земельними ділянками проходу (землі загального користування), оскільки такий прохід не відображено ні в державному акті померлого ОСОБА_3, ні в державному акті ОСОБА_1. Згідно вказаних правовстановлюючих документів, сторони по справі є суміжними землекористувачами і жодного проходу між їхніми земельними ділянками не передбачено. Такий прохід, відображено лише в технічній документації із землеустрою ОСОБА_1, при розробленні якої було невірно перенесено межі земельної ділянки №2 ОСОБА_1 згідно державного акту I-ЗК 023403 від 31.12.2001 року, що встановлено вищевказаним висновком експерта.

Щодо посилання апелянта на відсутність факту притягнення його до відповідальності за самовільне захоплення земельної ділянки, то колегія суддів констатує, що дана обставина не є перешкодою для задоволення позову ОСОБА_2. Особа, права якої порушені при розробці суміжним землекористувачем технічної документації, вправі предявити позов про захист свого порушеного права незалежно від того, притягався чи ні суміжний землекористувач до адміністративної відповідальності за вчинене ним порушення. Притягнення до адміністративної відповідальності не є обовязковим в такому випадку, оскільки факт накладення земельних ділянок може доводитися й іншими доказами, в тому числі й висновком судової земельно-технічної експертизи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

А звідси, керуючись статтями 303, 307, 308, 309, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 02 грудня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді