Справа № 286/298/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та виселення його з вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи тим, що позивач є власником 2/5 частин житлового будинку за вказаною адресою на підставі договору дарування, у якому сторони зареєстровані та проживають; відповідач продовжує проживати у належній позивачу частині будинку, незважаючи на те, що між сторонами у справі шлюб розірвано, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом; між сторонами у справі склались неприязні стосунки, відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, що негативно спливає на стан здоров'я позивача, з приводу чого позивач неодноразово зверталась в міліцію, проте відповідач добровільно виселитись не погоджується, тому позивач на підставі ст.ст.16, 317, 321, 391 ЦК України та ст.116, 157 ЖК України просить позов задоволити.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задоволити, з мотивів у ньому наведених.

В судовому засіданні відповідач позов визнав, зробивши про це усну заяву, проти його задоволення не заперечує.

Заслухавши пояснення позивача сторін, перевіривши законність визнання позову відповідачем, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Позивач є власником 2/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, що стверджується копіями договору дарування 2/5 частин житлового будинку АЕВ № 317098, посвідченого державним нотаріусом Овруцької ДНК 05.09.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1920, зареєстрованого у Коростенському БТІ. За вказаною адресою мають зареєстроване місце проживання та фактично проживають позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 та їх неповнолітня донька ОСОБА_4, що стверджується довідкою КП «Гарне місто» Овруцької міської ради за № 871 від 23.01.2017 року. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 05.11.2015 року у справі № 286/2820/15-ц, яке набрало законної сили 23.11.2015 року, шлюб між сторонами розірвано.

Як пояснила позивач, відповідач продовжує фактично проживати на належних їй 2/5 частинах житлового будинку по АДРЕСА_1, добровільно виселитись не бажає, що визнано відповідачем.

Факт спільного проживання сторін за вказаною адресою підтверджується також висновками про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 від 01.03.2017 року, від 02.03.2017 року, від 03.03.2017 року, складеними інспекторами Овруцького ВП, затвердженими т.в.о.начальника Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року № 6-57цс12.

Проте, як вказано в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верхованого суду України від 09.11.2005 року, при вирішенні питань про усунення перешкод у користування житлом, в якому проживають колишні члени сім'ї власника, необхідно застосовувати норми ЖК України, а не норми законодавства про власність.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Згідно з ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку (ч.3). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4).

Тобто згідно з ч.4 ст156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Згідно з ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відтак, власник житлового будинку має право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів його сім'ї, відповідно до ст.157 ЖК України, але тільки за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верхованого суду України від 09.11.2005 року.

У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що відповідач вселився до позивача як член його сім'ї; після розірвання шлюбу між сторонами продовжує проживати у належній позивачу квартирі як колишній член сім'ї. Із-за спільного проживання між сторонами виникають сварки на побутовому грунті, у зв'язку з чим інспекторами поліції неодноразово виносились офіційні попередження відповідачу про неприпустимість насильства в сім'ї та складено щодо ОСОБА_3 протокол про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП, що стверджується листом Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області від 02.03.2017 року № 1682/211/01-2017, висновками про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 від 01.03.2017 року, від 02.03.2017 року, від 03.03.2017 року, складеними інспекторами Овруцького ВП, затвердженими т.в.о.начальника Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області.

Таким чином, відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному житлі, а застосовані до нього заходи впливу - попередження поліції, виявились безрезультатними. Відтак, враховуючи норми ч.1 ст.116 ЖК України, відповідач підлягає виселенню з житла позивача без надання іншого житлового приміщення.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частковому задоволенню, оскільки сторони проживають лише на 2/5 частинах належного позивачу житлового будинку і не користуються цілим будинком.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн.

Тому керуючись ст.ст.10, 11, 60, 79, 88, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задоволити частково.

Виселити ОСОБА_3 з належних ОСОБА_1 на праві власності 2/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, без надання йому іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування сплаченого судового збору 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Овруцький районний суд Житомирської області в Апеляційний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Вачко