Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2006 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, посилаючись на те, що на належній йому на праві власності присадибній земельній ділянці, розміщеній по АДРЕСА_1, він самочинно побудував житловий будинок з господарськими спорудами, але оформити на вказаний будинок право власності позбавлений можливості.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудований будинок з господарськими спорудами, який розміщений по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просила скасувати ухвалені судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції,з яким погодився й апеляційний суд, виходив із наявності правових підстав для застосування норми ст. 376 ЦК України.

Однак, із таким висновком судів у повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що право власності ОСОБА_3 на присадибну земельну ділянку площею 0,105 га, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1, підтверджується державним актом на право власності на землю, який видано 20 січня 2004 року Дальницькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області на підставі рішення № 309 10 сесії Дальницької сільської ради ХХІV скликання.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи самовільно побудований ОСОБА_3 житловий будинок відповідає діючим в Україні будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним, протипожежним нормам та правилам і при його будівництві не порушено право інших осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При розгляді справ пов'язаних із самочинним будівництвом слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Разом з цим, суд першої інстанції не перевірив, чи звертався позивач до компетентного державного органу з метою вирішення питання про прийняття самочинної забудови до експлуатації, чи є відмова у прийнятті забудови до експлуатації, якщо так, то чи є законною така відмова, чи є порушення будівельних норм та правил, якщо так то чи є такі порушення істотними.

Крім того, посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на висновок судово-будівельної експертизи від 30 травня 2006 року, яку було призначено ухвалою суду від 26 травня 2006 року, в якому вказано про те, що самочинний житловий будинок позивача відповідає діючим в Україні будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним, протипожежним нормам та правилам і при його будівництві не порушено право інших осіб, є безпідставним, оскільки вказану експертизу було призначено із порушенням положень ч. 1 ст. 143 ЦПК України, відповідно до якої суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів звернення позивача чи інших у часників процесу із таким клопотанням.

Крім того, звертаючись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції ОСОБА_4 звертала увагу апеляційного суду на те, що оскарженим рішенням вирішено питання про її права, оскільки узаконене спірне самочинне будівництво здійснено на земельній ділянці, яка виділена їй на підставі рішення Дальницької сільської ради народних депутатів від 20 серпня 1997 року.

Проте, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не виправив допущені судом першої інстанції помилки та залишив його рішення без змін.

Таким чином, судами обох інстанцій всупереч вимогам ч. 4 ст. 10, статей 34 - 36, пунктів 2 - 5 ч. 6 ст. 130 ЦПК України належним чином не вирішено питання про склад осіб, які беруть участь у справі, оскільки до участі у справі не було залучено ОСОБА_4 та не з'ясовано фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 338, 342, 343-345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська