Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 323/1252/17Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М.
Пр. № 22-ц/778/3342/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства фірма «НОТЕК» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства - фірма «НОТЕК» (надалі ПП - фірма «НОТЕК») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ директора ПП фірма «НОТЕК» ОСОБА_2 від 28.02.2017 року № 196к про звільнення позивача з роботи у зв`язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом,
- поновити його на роботі на посаді водія вантажного автотранспорту,
- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період, на нього розповсюджуються гарантії, встановлені ст. 119 Кодексу законів про працю України, а саме те, що на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. Незважаючи на це, відповідач, після укладення відповідачем контракту на проходження військової служби від 28.02.2017 року, в той же день звільнив позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що є незаконним.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року (а.с.39-41) позов позивача у цій справі задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ директора ПП - фірма «НОТЕК» ОСОБА_2 від 28.02.2017 року № 196к про звільнення ОСОБА_1 з посади водія вантажного автотранспорту у зв`язку з добровільним вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу Законів про працю України.
Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі у ПП - фірма «НОТЕК» на посаді водія вантажного автотранспорту з 28.02.2017 року.
Стягнуто з ПП - фірма «НОТЕК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час з моменту звільнення у розмірі 9890,50 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПП фірма «НОТЕК» у своїй апеляційній скарзі (а.с.45-49) просило рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП фірми «НОТЕК» суму судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 704,00 грн.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 631), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 65).

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ПП фірма «НОТЕК» (а.с.78-79).

У судове засідання 23 листопада 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с. 67) позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_1 і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю представника відповідача ПП фірма «НОТЕК» за довіреністю (а.с.25) Вишнепольської О.І.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ПП фірма «НОТЕК» - Вишнепольської О.І., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ПП фірма «НОТЕК» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов позивача у цій справі, суд першої інстанції керувався ч. 3 ст. 119, ст. 235 Кодексу законів про працю України, Законів України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. № 1932-XII, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. ст. 1, 4, 88, 209, 212-215 ЦПК України та виходів із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.
Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Має місце у цій справі неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково вважав встановленими; невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам цієї справи; порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 60 ч. 4 ЦПК України.

Так, згідно із ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.
Проте, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

А за змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом № 164-к від 11.04.2016 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водія вантажного автотранспорту (а.с. 33).

28.02.2017 року позивач ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_2 ОСОБА_3 контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки (а.с. 2-3).

Наказом директора відповідача від 28.02.2017 року № 196-к позивач був звільнений з роботи з посади водія вантажного автотранспорту у зв`язку з добровільним вступом на військову службу, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с.7).

Вказаний наказ позивач отримав рекомендованим листом 01.04.2017 року, що підтверджується копією відповідного поштового конверту (а.с.8).

26.04.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, тобто в межах встановленого законом строку.

Однак, у подальшому суд першої інстанції не звернув належної уваги на наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника ? фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на травень 2015 року), працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.
Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»» від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».
З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.
Отже, на момент укладання контракту військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 з позивачем ОСОБА_1 , мобілізація не проводилася, так як закінчилася 17 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.
Відповідно до п. 1 контракту ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту відповідно до вимог, визначених законодавством. Контракт не містить посилань на указ Президента України про мобілізацію чи Закон України, який би його затверджував, як на підставу укладення такого контракту. Тобто зі змісту самого контракту вбачається, що на момент його укладення 28.02.2017 року особливий період не діяв.
При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу директора ПП фірма «НОТЕК» ОСОБА_2 від 28.02.2017 року № 196к про звільнення його з роботи у зв`язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом та про поновлення його на роботі на посаді водія вантажного автотранспорту за їх безпідставністю та необґрунтованістю.
Оскільки, ОСОБА_1 був звільнений з роботи 28.02.2017 року з роботи відповідно до його заяви, а часткова мобілізація відповідно до мобілізаційного плану закінчилася 17 серпня 2015 року, тому укладання військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.
Позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі про визнання незаконним та скасування вищезазначеного наказу відповідача про звільнення позивача є первісними за своїм змістом для похідних від них позовних вимог позивача до відповідача у цій справі про поновлення його на роботі на посаді водія вантажного автотранспорту та про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

А тому відмова судом у задоволенні вищезазначених первісних вимог позивача до відповідача у цій справі є підставою для відмови судом також у задоволенні похідних від них позовних вимог позивача до відповідача у цій справі.

За таких обставин, доводи відповідача ПП фірма «НОТЕК», як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, апеляційну скаргу ПП фірма «НОТЕК» слід задовольнити, рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року у цій справі слід скасувати; ухвалити у цій справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПП - фірма «НОТЕК» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 , як позивачеві, у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ПП - фірма «НОТЕК» у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судових витрат у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Тому, у разі задоволення апеляційної скарги відповідача ПП - фірма «НОТЕК» апеляційним судом у цій справі, судові витрати ПП - фірма «НОТЕК», пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у розмірі 704,00 грн. (а.с.61) слід компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства фірма «НОТЕК» задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року у цій справі скасувати.
Ухвалити у цій справі нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства - фірма «НОТЕК» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Судові витрати Приватного підприємства - фірма «НОТЕК» (), пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у розмірі 704,00 грн., компенсувати за рахунок держави.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.