АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6949/17 Справа № 192/3077/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Стрельников О. О. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договору позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договору позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач 09.07.2009 року отримав від нього грошові кошти в сумі 10 000 грн., які зобов'язався повернути щомісячними платежами, про що власноручно написав розписку, в якій конкретного строку повернення грошових коштів зазначено не було.

Позивач вважав, що відповідно до ст. 1046 ЦК України між ними виникло договірне зобов'язання позики.

Також позивач зазначав, що 12.08.2016 року ним було направлено відповідачу письмову вимогу про необхідність повернення позики протягом 30 днів від дня пред'явлення вимоги, яка останнім була отримана 16.08.2016 року.

Станом на 25.10.2016 року грошові кошти у сумі 10 000 грн. відповідачем не повернуто, в зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 10 000 грн. основного боргу, та згідно розрахунку інфляційні втрати в розмірі 9 320 грн., проценти за користування позикою в сумі 8 669 грн. 51 коп., а всього 27 989 грн. 51 коп.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28.08.2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 09.07.2009 року заборгованість станом на 25.10.2016 року, що складається з 10 000 грн. основного боргу, 9 320 грн. інфляційних втрат, 8 669 грн. 51 коп. відсотків за користування позикою, а всього - 27 989 грн. 51 коп.

Вирішено питання про розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно розписки відповідач ОСОБА_2 09.07.2009 року отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10 000 грн. (а.с.14,68).

11.08.2016 року позивач звернувся із вимогою про повернення грошей до відповідача, що підтверджується копією вимоги та доказами направлення її на адресу відповідача (а.с.16,17).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вимогами ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

За змістом ст. 610 ЦК України, несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу, суд першої інстанції правильно виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого була надана розписка, як борговий документ і що сума боргу відповідачем дотепер не повернута.

Проте. колегія суддів вважає, що суд першої інстанції стягуючи інфляційні втрати в сумі 9 320 грн., належним чином не перевірив розрахунок інфляційних втрат.

У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З матеріалів справи убачається, що 11.08.2016 року позивач звернувся із вимогою про повернення грошей до відповідача, яка була отримана останнім 16.08.2016 року (а.с.17).

Дана вимога відповідачем залишилась не виконана.

Враховуючи, що боржник допустив прострочення виконання зобов'язання за договором з 16.09.2016 року, то саме з цього часу слід розраховувати інфляційні втрати.

Інфляційні втрати розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] X [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу].

Індекс інфляції за період прострочення, а саме за жовтень 2016 року складає 102,80 % («Урядовий кур'єр» № 210 від 09.11.2016 року).

Місяці простроченняІндекси інфляції, що перемножуютьсяПідсумковий індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїІнфляційні нарахування
Жовтень 2016102,80%102,800%10 000,0010 280,00280,00
Разом 280,00

Таким чином, інфляційні втрати підлягають стягненню саме в сумі 280,00 грн., у зв'язку з чим рішення в цій частині підлягає зміні.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування позикою відповідно до облікової ставки НБУ, суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості зазначеної вимоги.

З даним висновком суду судова колегія не погоджується з наступного.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що його вимоги про стягнення відсотків стосуються саме користування грошима відповідно до ст. 1048 ЦК України, а не в розумінні відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням того, що сторони домовилися про безпроцентну позику, що підтверджується розпискою, рішення суду в частині стягнення процентів за користування грошима підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не з'ясував справжню правову природу укладеного між сторонами договору, оскільки, гроші які він отримав від позивача, це аванс за трудовим договором, укладеним між ним та позивачем, колегія суддів до уваги не приймає.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей та його укладення у належній формі може бути підтверджено розпискою позичальника. На підтвердження укладення договору позики позивачі надали розписку, яка відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України підтверджує укладення договору позики. Протилежне мав довести відповідач. Згідно зі ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, при наявності договору позики, саме відповідач зобов'язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались, кому та для яких цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,309,314,316ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2017 року в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат - змінити, зменшивши розмір інфляційних втрат з 9 320 грн. до 280 грн.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2017 року в частині стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відсотків за користування позикою - скасувати та у задоволені зазначених позовних вимог - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна