АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 621/1913/17 Головуючий 1-ї інстанції Овдієнко В.В.
Провадження № 22-ц/790/6921/17 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із договорів
позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

04 вересня 2017 року представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 11 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір без номеру, відповідно до умов якого останнім отримано кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначений кредитний договір є договором приєднання та складається з підписаних ОСОБА_2 заяви, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та «Тарифів Банку», відповідно до яких позичальник надає свою згоду на встановлення кредитного ліміту та його зміну за рішенням позивача. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на офіційному веб-сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік (далі кредитний договір).

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» власник картки зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню Овердрафту, своєчасно погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевищення платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, станом на 31 травня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 13911,01 грн., де: заборгованість за кредитом 115,53 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом 9356,86 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3 300,00 грн.; штрафи 500,00 грн. (фіксована частина), 638,62 грн. (процентна складова).

Зважаючи на що, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь вищевказану заборгованість в розмірі 13911,01 грн.

19 жовтня 2017 ОСОБА_2 подано заяву, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено з підстав спливу позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Так, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що згідно «Умов та правил надання банківських послуг» договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Жодних заяв від відповідача про припинення правовідносин чи припинення договору до банку не надходило. Також судом першої інстанції належним чином не досліджений розрахунок заборгованості та докази, що містяться в матеріалах справи. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд першої інстанції не визначився з початком її перебігу, оскільки без встановлення обставин щодо обовязку відповідача погашати заборгованість частинами (періодичними щомісячними платежами) або погашення кредиту в повному розмірі не пізніше останнього місяця, вказаного на кредитній картці, неможливо визначити початок перебігу позовної давності. Між тим строк дії карти відповідача встановлений до 12/16, тобто до кінця грудня 2016 року. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 01 січня 2017 року. Таким чином, позов предявлено в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, відповідно до п. 1.1.7.31. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у 50 років.

В суді апеляційної інстанції 05 грудня 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

12 грудня 2017 року сторони в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданого позивачем розрахунку останній платіж на виконання зобовязань за кредитним договором відповідачем ОСОБА_2 було здійснено 27 травня 2014 року. Виходячи з положень ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності почався з дня здійснення відповідачем останнього платежу на виконання зобовязань за кредитом, який був здійснений в межах строку дії картки, а саме з 27 травня 2014 року, після чого ОСОБА_2 припинив виконання зобовязань за кредитним договором. Таким чином, перебіг позовної давності розпочався з 27 травня 2014 року і не зупинявся та не переривався до дня предявлення позову 04 вересня 2017 року. Враховуючи наведене, станом на день предявлення позову сплив передбачений законом трирічний строк позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2013 року ОСОБА_2 власноруч було заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 6).

З тексту даної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_2 отримав Памятку клієнта, яка містить в тому числі Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, та ознайомився з її умовами. Крім того, ОСОБА_2 висловив свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Також в анкеті-заяві було зазначено, що ОСОБА_2 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. Крім того, ОСОБА_2 було зазначено, що він зобовязується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами.

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір.

При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем фактів підписання анкети-заяви, укладення кредитного договору та отримання за останнім грошових коштів в кредит.

Так, в матеріалах справи міститься лише заява ОСОБА_2, в якій останній просить застосувати строк позовної давності, при цьому не зазначає на наявності будь-яких інших заперечень проти позову (а.с. 48).

Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач покладені на нього зобовязання належним чином не виконував, зважаючи на що, відповідно до наданого позивачем розрахунку, утворилася заборгованість в розмірі 13911,01 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по картці, 27 травня 2014 року ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором, був внесений останній платіж (а.с. 4-5; а.с. 61-63).

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Виходячи з положень чинного законодавства України, дата внесення ОСОБА_2 останнього платежу в рахунок погашення заборгованості має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності повязується із визначенням строку виконання зобовязання.

Згідно п. 1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Всупереч вимог ст. 10, 11, 60 ЦПК України, ОСОБА_2 не надано суду доказів того, що він звертався до позивача щодо припинення дії укладеного між ними кредитного договору.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вказаний кредитний договір був чинним на час визначення заборгованості.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1. «Умов та правил надання банківських послуг» з метою надання послуг банк надає клієнту картку, вид якої визначається у памятці клієнта/довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг (зворотній бік а.с. 24).

Пунктом 2.1.1.2.3. «Умов та правил надання банківських послуг» встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку даних документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку.

Згідно п. 2.1.1.2.11. картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на картці, включно.

Наявні в матеріалах справи письмові докази, зокрема анкета-заява (а.с. 6), розрахунок заборгованості (а.с. 4-5), довідка про строк дії картки (а.с. 60), виписка по картці (а.с. 61-63), свідчать про отримання ОСОБА_2 кредитної картки.

Як вбачається з наданої позивачем довідки, строк дії кредитної картки, наданої ОСОБА_2, становить до грудня 2016 року (а.с. 60).

Всупереч вимог ст. 10, 11, 60 ЦПК України, ОСОБА_2 не спростовано вказані доводи позивача щодо строку дії кредитної картки та надані на підтвердження цього докази.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах від 19 березня 2014 року та від 07 жовтня 2015 року у справах №№ 6-14цс14 та 6-1295цс/15, зазначено, що перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту по картковому рахунку в цілому починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано виходив із того, що перебіг позовної давності почався з 27 травня 2014 року, а саме внесенням останнього платежу на платіжну картку.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності почався з грудня 2016 року, строку закінчення дії картки.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з порушенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Колегія суддів ухвалює нове рішення.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з таких підстав.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України передбачено обовязок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом, процентами та неустойкою.

Як вбачається з умов кредитного договору, сплата ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором передбачена щомісячними платежами, а саме, 7 відсотків від заборгованості, але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с. 7).

Отже, при визначенні заборгованості за нарахованими процентами необхідно застосувати строки позовної давності до кожного окремого платежу.

Аналогічна висновки містяться в правових позиціях Верховного Суду України, викладених в постановах від 07 жовтня 2015 року та від 29 червня 2016 року у справах №№ 6-1295цс/16, 6-1188цс16.

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж відповідачем був здійснений 27 травня 2014 року (а.с. 4).

Отже, колегія суддів вважає, що проценти за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором повинні нараховуватися з 04 вересня 2014 року, а штрафні санкції (пеня) з 04 вересня 2016 року.

Сума заборгованості по процентах складає 9 185,50 грн., а сума заборгованості за пенею за період з 04 вересня 2016 року складає 10 000,00 грн.

Щодо стягнення штрафу, то колегія суддів вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за штрафами в сумі 500,00 грн. та 638,62 грн.

Отже колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» повинно бути стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 115,53 грн., заборгованість по процентах в розмірі 9 185,90 грн., пеня в розмірі 1 000,00 грн., а всього 10 301,43 грн.

Проте, відповідно до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України, колегія суддів вважає можливим зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 1 000,00 грн. до 200,00 грн., оскільки розмір пені значно перевищує суму боргу за кредитом.

За таких обставин, колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 9 501,43 грн. та судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 1 104,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_2 про те, що 27 травня 2014 року, з дня погашення ним заборгованості, він не користувався кредитною карткою, у звязку з чим не може бути заборгованості за кредитом, оскільки вони спростовуються рухом коштів по картці, що була видана відповідачу. Відповідно до даного руху 21 травня 2014 року та 31 липня 2014 року ОСОБА_2 користувався карткою в аптеці «Здоровя» та при поповненні мобільного звязку (а.с. 61, 62).

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно того, що строк позовної давності не пропущений, оскільки сторони домовились про його збільшення до 50 років та передбачили це в п.1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг», відповідно до якого строк позовної давності стосовно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів та витрат банку) становить 50 років, то колегія суддів вважає їх безпідставними, зважаючи на наступне.

Статтею 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зважаючи на той факт, що п. 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», що підписана ОСОБА_2, не міститься домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності до 50 років, колегія суддів дійшла висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності, зважаючи на що підлягає застосуванню загальний строк позовної давності.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольняє частково. Рішення суду першої інстанції скасовує. Ухвалює нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольняє частково.

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 9 501,43 грн., яка складається з суми боргу за кредитом в розмірі 115,53 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 9 185,90 грн. та пені в розмірі 200,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1 104,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_4