Справа № 464/5066/16-ц
пр.№ 2/464/56/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.03.2017 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Горбань О.Ю.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

при участі:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача за зустрічним позовом Львівської міської ради ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третіх осіб: Львівське комунальне підприємство "Бондарівка", Львівська міська рада про виселення;

зустрічним позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_6 районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про зобов'язання укласти довгостроковий договір оренди (найму) з викупом,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_6 районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом, уточненим відповідною заявою від 20.01.2017 про виселення відповідачів з ізольованого приміщення житлової кімнати площею 17 кв.м квартири АДРЕСА_1. Обґрунтовує позов тим, що наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 30.09.2015 №546 «Про затвердження актів приймання передачі відомчих житлових будинків №№15а, 17, 19, 20а, 22, 22а, 24 на вул.Гашека від будинковолодіння №4 (Липники) квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова військ Західного оперативного командування у власність територіальної громади м.Львова», ОСОБА_6 районній адміністрації зобовязано здійснити у встановленому порядку приймання передачу житлових будинків, зокрема №17 на вул.Гашека у власність. Вказаний будинок прийнятий на баланс і перебуває на обслуговуванні ЛКП «Бондарівка». У цьому будинку в квартирі №38 зареєстровані і проживають відповідачі, котрі є співвласниками на праві спільної сумісної власності лише 2х кімнат, житловою площею 27,5 кв.м, загальною 38,5 кв.м, інші приміщення у спільному користуванні. Іншу ізольовану кімнату в цій квартирі площею 17 кв.м відповідачі самовільно зайняли, не реагують на попередження про вивільнення. Тому в судовому порядку з покликанням на ч.3 ст.116 ЖК УРСР просять виселити відповідачів із ізольованого приміщення житлової кімнати квартири №38 на вул.Гашека, 17 у м.Львові.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, подала зустрічний позов, в якому з врахуванням уточнень від 31.10.2016 просить зобовязати Львівську міську раду укласти з нею довгостроковий договір оренди (найму) кімнати площею 17 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 з правом викупу. Обґрунтовує зустрічний позов тим, що ще у 2008 році порушувала питання про приєднання цієї вільної кімнати до її квартири перед керівництвом КЕВ м.Львова, у якого на балансі рахувався на той час цей будинок, подавала всі необхідні документи. В подальшому вона зверталась до адміністрації, натомість всі її звернення залишені без реагування. Просить врахувати, що починаючи з 2004 року відкрито користується вказаною кімнатою, сплачує всі комунальні платежі, привела кімнату в придатний для проживання стан і є такою особою, що за станом здоровя потребує окремої кімнати, оскільки проживає разом з дорослими дітьми. Просить зустрічний позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, діючи згідно довіреності, позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у фабулі позову. Зустрічний позов заперечила.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов про виселення заперечила, підтримала зустрічний позов. Вказала, що проживає у квартирі спільного заселення, яка є комунальною трьохкімнатною. Частину цієї квартири (дві житлових кімнати) вона спільно з дорослими дітьми приватизувала, а іншу кімнату займала ОСОБА_9, яка померла у 2004 році. Після смерті основного квартиронаймача ця кімната у сімейному гуртожитку ніким не займалась. Будучи з незадовільним станом здоровя, проживаючи у квартирі, в якій кухня, коридор, комунальні послуги були у спільному користуванні, вона неодноразово зверталась з приводу надання їй дозволу на приєднання вільного приміщення площею 17 кв.м та приміщень спільного користування. 07.09.2010 засіданням громадської комісії з житлових питань ОСОБА_6 районної адміністрації визнано технічно можливим приєднати вільне приміщення та приміщення загального користування до кімнат, які є в її користуванні, тим самим утворити повноцінну ізольовану квартиру замість комунальної. Вважає, що з 2010 року позивачу було відомо про вільну спірну кімнату, понад 6 років ніхто не ініціював питання про вселення інших осіб в спірну кімнату. Наполягає, що вона є особою, яка в силу захворювання потребує проживання в окремій ізольованій кімнаті. Зазначила, що за кімнатою, яка звільнилась і перейшла у фактичне користування позивача та членів її сімї впродовж 12 років, відсутня будь яка заборгованість. Просить зустрічний позов задовольнити і зобовязати Львівську міську раду укласти з нею довгостроковий договір оренди спірного приміщення з правом викупу.

Представник відповідача ОСОБА_4 діючи на підставі договору №26 від 05.05.2016, позов про виселення відповідачів не визнала. Вказала, що родина ОСОБА_3 згідно ордеру проживала в комунальній квартирі гуртожитку, який знаходився на балансі Квартиро - експлуатаційного управління м.Львова Збройних сил України. Кімната, з якої позивач ставить питання про виселення відповідачів, звільнилась ще у 2004 році. Вважає, що згідно ч.2 ст. 54 ЖК України ізольоване приміщення в такій квартирі має бути надане ОСОБА_3, оскільки вона тривалий час проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов. Не дивлячись на це, адміністрація незаконно вимагала у відповідачки одержати згоду всіх мешканців п'ятиповерхового та багато під'їздного будинку. Зазначає, що у 2007 році начальник КЕВ м.Львова як балансоутримувач звертався до ОСОБА_6 районної адміністрації про приєднання спірної кімнати площею 17,0 кв.м, яка звільнилась, до двох кімнат, які займає родина ОСОБА_3 07.09.2010 громадською комісією з житлових питань ОСОБА_6 районної адміністрації визнано технічну можливість приєднання спірної кімнати та приміщень спільного користування згідно з поданими пропозиціями до квартири, яку займає відповідачка. Просить відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов про укладення договору оренди з правом викупу просить задоволити, оскільки поселення в цю кімнату будь-якої іншої сторонньої особи, крім мешканців цієї квартири, призведене до утворення комунальної квартири, оскільки кухня, комунальні вигоди в такий спосіб будуть спільними, що законом не дозволяється. ОСОБА_1 того, вважає, що відповідачкою неодноразово подавались всі необхідні документи для приєднання спірної кімнати, що вказує на безпідставність первісного позову.

Інші відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_7 за викликом суду не прибули, відповідними заявами від 25.07.2016 просять провести судовий розгляд у їх відсутності, позов про виселення не визнають.

Представник відповідача за зустрічним позовом Львівської міської ради ОСОБА_5, діючи згідно довіреності №2901/вих.-114 від 17.01.2017, зустрічний позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні. В заперечення зазначив, що на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов ОСОБА_7 та члени її сім'ї не перебувають. Вказав, що єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер, тому підстав для зобовязання Львівської міської ради укласти з ОСОБА_3 договору оренди немає.

Третя особа ЛКП «Бондарівка» явку свого представника не забезпечила, повідомлялись належно. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності цього представника.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

В якості обгрунтування заявлених вимог про виселення позивач зазначив, що відповідачі самоправно зайняли ізольовану житлову кімнату в квартирі, оскільки їм не видавався ордер на вселення у вивільнену житлову кімнату, не укладався договір найму щодо спірної жилої кімнати у квартирі, відповідачі забезпечені житлом, не перебувають на квартирному обліках, у відповідачів відсутні умови, за яких згідно з житловим кодексом України надається вивільнене житло, яке належить територіальній громаді м. Львова.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є квартирою спільного заселення, розташована на пятому поверсі, складається з 3-х кімнат. ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_2, загальною площею 38,5 кв.м, складається з двох житлових кімнат.

Іншу кімнату цієї квартири згідно ордеру займав спочатку ОСОБА_10, який виписаний у 1993 році, ОСОБА_9, котра померла 13.12.2004. Окремі рахунки вказують на те, що у квартирі АДРЕСА_2 проживали дві окремі сімї, квартира була комунальною, будинок був гуртожитком. При цьому, зясовано, що після смерті ОСОБА_9 ордер на спірну кімнату нікому не надавався.

Встановлено, що наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 30.09.2015 №546 затверджено акт приймання-передачі відомчого житлового будинку по вулиці Я. Гашека, 17 у м.Львові.

Отже, до 30.09.2015 власником зазначеного будинку (гуртожитку) був КЕВ м. Львова, а після 30.09.2015 будинок як житловий передано до комунальної власності територіальної громади м.Львова.

На даний час спірна кімната площею 17 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 належить на праві власності територіальній громаді м. Львова.

З досліджених у судовому засіданні відповідей вбачається, що документи, які б свідчили про прийняття рішення щодо надання (приєднання) ОСОБА_3 кімнати розміром 17,0 кв.м у квартирі АДРЕСА_3 відсутні.

Статтями 110, 117 ЖК України врегульовано питання виселення з житлового приміщення з наданням та без надання іншого житла.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена ст. 116, 117 ЖК України, згідно з якою, таке виселення може мати місце в таких випадках: - якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; - самоправне зайняття жилого приміщення; - визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не отримувала відповідний ордер, передбачений ЖК Української РСР, що являється єдиною правовою підставою для вселення у вищевказану квартиру.

Проте, зазначаючи про самоправність зайняття вільної жилої кімнати, квартиронаймачем якої була ОСОБА_9, ОСОБА_6 районна адміністрація не надала доказів про самоправність зайняття відповідачами житлової кімнати в квартирі, співвласниками частини якої вони є.

Забезпеченість відповідачів двома іншими кімнатами в квартирі, не перебування на квартирному обліку, тривалість відкритого проживання у кімнаті в комунальній квартирі зі згоди КЕВ м.Львова, власника гуртожитку, відсутність підстав для надання відповідачам вивільненої кімнати, зміна статусу будинку з гуртожитку на статус житлового у 2015 році в даному випадку не свідчать про самоправність зайняття сімєю ОСОБА_3 спірної житлової кімнати у квартирі АДРЕСА_2.

Судом береться до уваги, що ОСОБА_3, проживаючи у двох житлових кімнатах, після вивільнення третьої кімнати в цій квартирі зверталась до власника на той час будинку КЕВ м.Львова з приводу можливості зайняття нею звільненої ізольованої кімнати, а в подальшому порушувала це питання перед позивачем у 2010 році.

Так, з витягу з протоколу №14 засідання громадської комісії з житлових питань при ОСОБА_6 районній адміністрації від 07.09.2010 вбачається, що розглядали заяву ОСОБА_3 і вирішено, що технічно можливо приєднати вільне приміщення площею 17 кв.м та приміщення спільного користування до квартири АДРЕСА_2 згідно з поданими пропозиціями. Вказаний висновок може бути затверджений розпорядженням голови районної адміністрації після надання заяви згоди на приєднання додаткових площ до квартири всіх мешканців будинку, а також листа згоди на розширення квартири власника будинку КЕВ м.Львова.

Зясовано, що у 2010 році порушене відповідачем питання не вирішено, оскільки одним із необхідних документів, а саме заяву згоду всіх мешканців ОСОБА_3 не надано через велику кількість як мешканців, проживаючих у гуртожитку, так і велику кількість власників квартир багатоповерхового будинку №17 по вул.Гашека у м.Львові. Саме це унеможливило ОСОБА_3 отримати позитивне рішення міжвідомчої комісії з цього приводу.

Таким чином, відповідачі не відносяться до осіб, які підлягають виселенню з указаних підстав. Тому, незважаючи на недотримання порядку вселення у спірне помешкання, у суду відсутні підстави вважати, що сімя відповідачів зайняла ізольовану кімнату у житловому приміщенні самоправно, оскільки вселення у житлове приміщення без ордера, але зі згоди власника чи його уповноважених органів, не може вважатися самоправним. При цьому, судом встановлено, що відповідачі виконують покладені на них обов'язки щодо утримання житлового приміщення, забезпечення належного стану. Отже, позовні вимоги за первісним позовом про виселення є безпідставними.

Відмовляючи в задоволенні позову про виселення, у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє, виходячи з наступного.

Як на підставу зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 покликається на те, що проживає у суміжному житловому приміщенні та потребує покращення житлових умов згідно ст. 54 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 54 ЖК України, якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення.

Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (ст. 34 ЖК України ), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому, загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої ст. 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член сімї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання.

Правила, передбачені ч. 1 і ч. 2 цієї статті, застосовуються незалежно від належності жилого будинку. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цією статтею, спір може бути вирішений в судовому порядку.

Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил ч. 2 цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Аналізуючи вказану норму, суд вважає, що положення ст. 54 ЖК УРСР, поширюються на наймачів, тобто стосується випадків звільнення ізольованого чи неізольованого жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі.

Між тим, з матеріалів справи безспірно вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 зареєстровані як співвласники у квартирі АДРЕСА_2, їм на праві приватної спільної сумісної власності належать приміщення загальною площею 38,5 кв.м, житловою 27,5 кв.м, а також приміщення 1/5, 2/1, 3/2, 4/5, 7/2, 8/1 перебувають у спільному користуванні. Спірна кімната у квартирі, як зазначалось вище, не приватизована та є власністю територіальної громади м.Львова, в той час як суміжні приміщення житловою площею 38,5 кв.м у цій квартирі є приватизованими сімєю ОСОБА_7.

Отже, положення ст. 54 ЖК УРСР до даних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки законодавець встановлює право на приєднання суміжної кімнати лише в квартирах державного і громадського житлового фонду, де мешкають наймачі жилої площі, тоді як позивач за зустрічним позовом є співвласником приватизованого житлового приміщення.

Покликання на те, що ОСОБА_3 є особою, яка в силу свого захворювання є особою, що потребує додаткової жилої площі, приведення кімнати у належний стан і несення витрат не може бути самостійною підставою для задоволення зустрічних позовних вимог.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_3 зверталась з заявою про можливість приєднання звільненого приміщення до квартири, при цьому не надала згоди осіб, які зареєстровані у квартирі, у будинку в цілому. Сам по собі факт звернення не може бути підставою для задоволення зустрічних позовних вимог.

Законодавством встановлений певний порядок, в тому числі для визнання наймачем іншої особи за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Так, вказану заяву повинен розглядати орган місцевого самоврядування, який є власником спірної кімнати або особа, якій делеговано такі функції. У даному випадку це ОСОБА_6 районна адміністрація Львівської міської ради.

На думку суду, при розгляді справи суд може зобов'язати відповідача виконати будь-які дії, якщо вони вчинені з порушенням закону та порушують права позивача за зустрічним позовом. Але в даному випадку вказані складові саме з боку Львівської міської ради відсутні.

Виходячи із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем за зустрічним позовом всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог. Зважаючи на наведене в сукупності, зустрічні позовні вимоги, заявлені до Львівської міської ради про зобовязання укласти договір оренди є безпідставними і задоволенню не підлягають.

На підставі ст.54, 110, 117, ЖК України, керуючись ст.ст.11, 60, 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_6 районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третіх осіб: Львівське комунальне підприємство "Бондарівка", Львівська міська рада про виселення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_6 районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про зобов'язання укласти довгостроковий договір оренди ( найму) з викупом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Ю.Горбань