У Х В А Л А

9 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Партнерства з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», ОСОБА_5, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макарової Ольги Петрівни, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Камбіо», Товариство з обмеженою відповідальністю «Лєон», про визнання недійсним договору відступлення прав за договором іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2017 року рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір відступлення прав за договором іпотеки, укладений 10 грудня 2014 року між Партнерством з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт» та ОСОБА_5, та скасовано державну реєстрацію іпотеки за цим договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року рішення апеляційного суду скасовано, залишено в силі рішення суду першої інстанції.

5 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року з передбаченої пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 251, 512, 513, частини першої статті 1049, частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 24 закону України «Про іпотеку», частини п'ятої статті 20 Закону України «Про заставу».

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня, 23 липня, 6 серпня, 15 жовтня 2014 року, 21 січня, 20 травня 2015 року (справи № 6-43359св14, 6-4555св15), 15 липня, 30 вересня, 7 жовтня 2015 року, 20 січня, 27 квітня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-125цс14), 27 січня 2016 року (справа № 6-990цс15) та 9 листопада 2016 року (справа № 6-2251цс16), в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який установив, що позивач не є стороною договору відступлення прав за договором іпотеки, а тому не відноситься до кола осіб, які наділені правом, передбаченим частиною третьою статті 215 ЦК України, оспорювати зазначений договір.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 15 липня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що позивач не довів факту зміни кредитора у зобов'язаннях за кредитним договором та не надав доказів наявності у нього права вимоги за спірним кредитним договором.

Отже, надане заявником для порівняння судове рішення не може бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки висновки, зазначені у цьому судовому рішенні та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня, 23 липня, 6 серпня, 15 жовтня 2014 року, 21 січня, 20 травня 2015 року (справи № 6-43359св14, 6-4555св15), 30 вересня, 7 жовтня 2015 року, 20 січня, 27 квітня 2016 року не можуть бути підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції, скасувавши рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направив справи на новий розгляд до цих судів з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справ.

У постановах Верховного Суду України містяться такі висновки:

− якщо договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, натомість установлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором і що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений відповідно до кредитного договору, не пред'явив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобов'язання, то зобов'язання за договором поруки припинилися (постанова від 17 вересня 2014 року в справі № 6-125цс14);

якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя − протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником установленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Пред'явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності (постанова від 27 січня 2016 року в справі № 6-990цс15);

− пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов (постанова від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16).

Отже, судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить висновкам, викладеним Верховним Судом України у зазначених постановах, на які посилається заявник.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Партнерства з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», ОСОБА_5, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макарової Ольги Петрівни, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Камбіо», Товариство з обмеженою відповідальністю «Лєон», про визнання недійсним договору відступлення прав за договором іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко