Ухвала

іменем україни

07 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за час шлюбу сторонами у справі було придбано квартиру АДРЕСА_1 Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 червня 2010 року право власності на квартиру зареєстровано в цілому за дружиною ОСОБА_4 Позивач вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя, яке поділити в добровільному порядку відповідач відмовляється, в зв'язку з чим звернувся до суду.

Враховуючи викладене, з урахуванням доповнень до позовної заяви, ОСОБА_4 просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 8 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року рішення міського суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони у справі з 10 жовтня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народилися діти: донька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року шлюб між ними розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 червня 2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської радиІвано-Франківської області від 29 квітня 2010 року, право приватної власності в цілому на квартиру оформлено за ОСОБА_6 Згідно з технічним паспортом загальна площа квартири становить 59,1 кв. м, житлова - 30,2 кв. м.(а. с.70-75).

У вказаній квартирі сторони та їхні неповнолітні діти зареєстровані і проживають, що підтверджується відповідною довідкою від 05 березня 2015 року (а.с.35).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем доведено спільність участі подружжя коштами та працею в набутті майна, враховуючи встановлену ст. 60 СК України презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, та те, що відповідач не представила суду належних та допустимих доказів, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, а набуте за кошти, що належали їй особисто. Тому апеляційний суд дійшов правомірного висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами у справі в рівних частках.

Висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 3 червня 2015 рокуу справі № 6-38цс15, від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, отримані за договором позики від 23 вересня 2007 року, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 3 червня 2015 року, обґрунтовано спростовано апеляційним судом, оскільки з витребуваних у приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кончан М.В. документів, підписаними власноручно позивачем заявами вбачається, що ОСОБА_4 дав свою згоду, зокрема, від 18 квітня 2008 року - на укладення дружиною ОСОБА_6 попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме спірної квартири. Та відповідно, 24 червня 2010 року, на підписання дружиною ОСОБА_6 договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому в заяві зазначено, що згода підписана ОСОБА_4 добровільно без стороннього тиску, наслідки її підписання йому зрозумілі, укладення вищевказаного правочину відбувається в інтересах їхньої сім'ї. Також в ній вказано про роз'яснення нотаріусом змісту ст.ст. 60,63,65 СК України.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

М.К.Гримич