Ухвала

іменем україни

20 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Гримич М.К., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 37 500 доларів США строком до 11 вересня 2023 року. Разом з тим, 10 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 у забезпечення виконання кредитних зобов'язань укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Оскільки позичальник не виконав належним чином своїх кредитних зобов'язань, банк надіслав на адресу відповідачів за первісним позовом вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості у розмірі 11 274,23 доларів США, у тому числі: 10 548,43 - доларів США заборгованість за тілом кредиту та 725,80 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом. Проте, вимоги банку залишилися без виконання, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Враховуючи викладене, ПАТ «ОТП Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказану вище заборгованість.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що, отримавши на придбання квартири кредит у розмірі 37 500 доларів США, вони фактично сплатили банку більш ніж 54 000 доларів США. Разом з тим, на час укладення кредитного договору ЗАТ «ОТП Банк» не мало ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті. Крім того, сума боргу у зв'язку з підвищенням курсу долара США збільшилась, у зв'язку з чим значно погіршилось їхнє фінансове становище. Вважають, що умови кредитного договору є явно несправедливими. Позивачі за зустрічним позовом неодноразово звертались до керівництва банку з пропозицією змінити умови договору, однак у цьому їм було відмовлено.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили визнання кредитний договір від 10 вересня 2008 року недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року, позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2008 року в розмірі 11 274,23 доларів США, у тому числі: 10 548,43 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 725,80 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 04 квітня 2015 року по 07 вересня 2015 року. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 10 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 37 500 доларів США строком до 11 вересня 2023 року.

У подальшому за згодою між сторонами неодноразово вносились зміни до кредитного договору шляхом укладання додаткових договорів.

Разом з тим, 10 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 у забезпечення виконання кредитних зобов'язань укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Позивач свої зобов'язання виконав, надав ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірі 37 500 доларів США на придбання квартири, остання тривалий час сплачувала кредит та проценти відповідно до встановленого графіку, однак у квітні 2015 року порушила строки сплати передбачених договором сум, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість.

12 червня 2015 року банк направив ОСОБА_4 досудову вимогу про дострокове погашення всіх боргових зобов'язань за кредитним договором.

25 вересня 2015 року банк направив ОСОБА_5 досудову вимогу про дострокове виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором.

Проте, вимоги банку залишилися без виконання, заборгованість за кредитним договором не погашена.

В жовтні 2015 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

У зв'язку з невиконання позичальником умов кредитного договору, у нього уторилася заборгованість перед позивачем у розмірі 11 274,23 доларів США, у тому числі: 10 548,43 - доларів США заборгованість за тілом кредиту та 725,80 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, а тому боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Доводи касаційної скарги про невірне нарахування банком суми боргу не може бути взято до уваги, оскільки відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами суми боргу, визначену банком, не надано власного розрахунку заборгованості.

Разом з тим, судами встановлено, що 04 вересня 2008 року ОСОБА_4 була детально ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить її особистий підпис у інформаційному листку умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі) від 18 серпня 2008 року, після чого 10 вересня 2008 року був укладений кредитний договір.

10 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб та в цей ж день договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт).

10 вересня 2008 року ОСОБА_4 подала на адресу банку кредитну заявку на видачу кредиту в розмірі 37 500 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на її поточний рахунок.

За змістом статей 627-629 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів». Так, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Разом з тим, судами вірно встановлено, що сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачем було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, позичальник діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать її підписи.

Судами також встановлено, що позивач має банківську ліцензію, видану Національним банком України 08 листопада 2006 року на право здійснювати банківські операції, та дозвіл Національного банк України від 08 листопада 2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких наведено у додатку до дозволу.

Крім того, суди дійшли вірного висновку, що, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого курсу не настане.

Враховуючи викладене, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К.Гримич

О.В.Кафідова