Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Григоренка М.П., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту № 0 від 7 червня 2007 року та договору про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007 року,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку - ОСОБА_4, представника ОСОБА_2-ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

2 квітня 2014року АТ "УкрСиббанк" звернулось в суд з позовом, в якому покликається на те, що 7 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовам якого останньому надано кредит в сумі 294 633,64 швейцарських франків, зі сплатою 8,99% річних, кінцевим строком повернення по 6.06.2018року.

2 квітня 2014року АТ "УкрСиббанк" звернулось в суд з іншим позовом, в якому покликається на те, що 7 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №№0, відповідно до якого позичальнику наданий кредит у сумі 460 212,88 швейцарських франків зі сплатою 8,99% річних, з терміном погашення - по 6.06.2017року.

Виконання зобов'язань позичальника забезпечувалося заставою нерухомого майна, що належить ТзОВ "Ресторан "Шкварочка" та порукою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТзОВ "ВВ-Сервіс" і ТзОВ "Ресторан "Шкварочка". В порушення умов договорів, ОСОБА_1 допустив утворення заборгованості перед банком, внаслідок чого у ПАТ "УкрСиббанк" виникло право дострокового повернення усієї суми позики та стягнення з позичальника та його поручителів, як суми заборгованості по тілу кредитів, так і по відсоткам, а також пені.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить: солідарно стягнути з ОСОБА_1 та з кожного окремо поручителя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТзОВ "ВВ-Сервіс", ТзОВ "Ресторан "Шкварочка" суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 213836,10 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 39 663,06 грн. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам. Солідарно стягнути з ОСОБА_1 та з кожного окремо з поручителя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТзОВ "ВВ-Сервіс", ТзОВ "Ресторан Шкварочка" суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 152 490,54 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 23419,54 грн. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам, а також суми судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду від 29 вересня 2014 року вказані позови обєднані в одне провадження.(а.с.117 т.1)

24.10.2014року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсними положень договорів про надання споживчого кредиту, який в ході розгляду справи уточнив, та збільшивши свої зустрічні позовні вимоги, просив визнати договори про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 7 червня 2007 року недійсними в цілому, у зв'язку з укладенням їх під впливом обману зі сторони банку.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що договори про надання споживчого кредиту №0 та № 0 суперечать нормам Цивільного кодексу України, а також Закону України «Про захист прав споживачів» , а тому є недійсними, оскільки при підписанні договору було порушено законні права позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно ціни договорів, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту. Крім того, за доводами позивача договори містять: несправедливі умови, порушують принцип рівності сторін; не містять усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету та ціну кредиту; відсоткову ставку; детальний розпис загальної вартості кредиту; порядок повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування; розмір витрат на страхування, нотаріуса тощо. За доводами позивача, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правових актів Національного Банку України під час укладення цих договорів відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ "УкрСиббанк" до ТзОВ "ВВ-Сервіс" та ТзОВ "Ресторан "Шкварочка" про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту в рамках договорів поруки закрито за п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року ПАТ "УкрСиббанк" в позові до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту №0 та №0 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ "УкрСиббанк" задоволено.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007 року, укладений між АКІБ "УкрСиббанк" (перейменованим - ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_1

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007 року, укладений між АКІБ "УкрСиббанк" (перейменованим ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_1

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ПАТ "УкрСиббанк" покликається на його незаконність та необґрунтованість в зв'язку з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що надані ним на підтвердження своїх вимог виписки по кредитних договорах фактично є відображенням всіх операцій за кредитними договорами за даними балансу та перенесені з електронного вигляду на паперовий носій та підтверджують факт здійснення таких операцій і відповідно підтверджують розмір заборгованості, що узгоджується з положеннями ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік" та вимогами нормативно-правових актів НБУ.

Судом першої інстанції було проігноровано вимоги ч.3 ст.61 ЦПК України та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 року, яка набрала законної сили та якою вже було встановлено розмір заборгованості по оскаржуваних договорах станом на 23.12.2014 року.

Суд не звернув уваги, що відповідно до п.3.3. Розділу III Економічна експертиза Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮУ від 08.10.1998 року за №53, якщо ведення бухгалтерського обліку здійснювалось в електронно-обчислювальному вигляді, експерту надаються регістри бухгалтерського обліку у роздрукованому вигляді.

Оскільки, форму таких документів банк затверджує самостійно із зазначенням обов'язкових реквізитів, то виписки по кредитних договорах є належними документами, на підставі яких судовий експерт здійснює експертне дослідження, а тому висновок експерта в частині того, що розрахунки банку не підтверджуються документами бухгалтерського обліку банку є необґрунтованими.

Крім того, на день отримання ухвали суду та доручення проведення експертизи судовому експерту ОСОБА_6, в останньої не було повноважень на проведення досліджень документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності (індекс 11.1.) та дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій (індекс 11.2.).

Надаючи відповідь по першому питанню, судовий експерт не конкретизував в якій частині розрахунок по відсоткам не відповідає умовам договору, а відповідь експерта на п'яте питання взагалі викликає сумніви в його кваліфікації, оскільки йому було надано як кредитні договори так і дані балансу банку, а тому жодних труднощів в розрахунку обґрунтованості сум позовних вимог не було.

Вказує, що суд першої інстанції, в порушення приписів ст.ст.212-214 ЦПК України, не зазначив, на підставі яких ознак, вказаних у ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", умови договору можуть бути кваліфіковані як такі, що пов'язані з використанням нечесної підприємницької практики, а також не навів мотивів неврахування того, що сторонами правочину пунктом 7.12. кредитних договорів визначено, що: підписання кредитного договору позичальником свідчить про те, що всі умови кредитного договору позичальнику цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням кредитного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Також, суд безпідставно не взяв до уваги те, що в інформаційному листі АТ "УкрСиббанк" перед укладенням кредитного договору позичальнику було доведено інформацію про кредитора та всі основні умови укладення кредитного договору.

Права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч.7 ст.15 ЗУ "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору), якою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку з наданням неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Звертає увагу, що будь-яких доказів щодо введення позивача в оману зі сторони банку, матеріали справи не містять, а висновки суду щодо цього ґрунтуються виключно на припущенні, що є грубим порушенням ст.60 ЦПК України.

Позивач з моменту укладення оспорюваних договорів 7.06.2007 року та отримання примірників договорів з додатками мав об'єктивну можливість звернутися до суду про захист свого права, якщо він вважав, що банк при видачі кредиту ввів його в оману щодо суттєвих умов кредитного договору, що в розумінні ч.1 ст. 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

З наведених підстав ПАТ "УкрСиббанк" просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в задоволені зустрічного позову відмовити за безпідставністю.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити.

Представник поручителя ОСОБА_2-ОСОБА_5 вважає, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Доводить, що при розгляді справи суд дослідив всі наявні в матеріалах справи докази та дав їм правильну оцінку, а тому апеляційна скарга висновків суду не спростовує. Просить її відхилити.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає, що судом цілком підставно зроблено висновок про недоведеність банком обсягу заборгованості позичальника за договорами та відмовив банку у позові. Зазначає, що висновок судово-економічної експертизи є належним доказом у справі, якому суд дав вірну оцінку та вирішив спір з дотриманням вимог чинного законодавства.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що 7 червня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" (після зміни назви ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого останній отримав кошти в сумі 294 633,64 швейцарських франків, з терміном повернення по 6 червня 2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом на рівні 8,99% річних.

В цей же день, 7 червня 2007 року, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором №0 між АКІБ "УкрСиббанк" укладені два договори поруки: з ОСОБА_2 - договір поруки №119463, з ОСОБА_7 договір поруки №119399.

1 грудня 2008 року між сторонами кредитного договору було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007 року, відповідно до якої позичальник повинен був сплачувати відсотки з 1 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти. Додаток№1 до договору «Графік погашення кредиту» викладено в новій редакції.

Також, 7 червня 2007 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладений ще один договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого банк надав позичальнику кошти в сумі 460 212,88 швейцарських франків на термін по 6 червня 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом на рівні 8,99% річних.(а.с.129-135 т.1)

В цей же день, 7 червня 2007 року, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором №0, між АКІБ "УкрСиббанк" укладені два договори поруки: з ОСОБА_2 - договір поруки №111461, з ОСОБА_7 договір поруки №119398.(а.с.140-141,142-143 т.1)

1 грудня 2008 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007 року, відповідно до якої позичальник повинен був сплачувати відсотки з 1 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти. Додаток№1 до договору «Графік погашення кредиту» викладено в новій редакції.

24 лютого 2014року між сторонами кредитного договору було укладено додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007 року, відповідно до якої банк не користується своїм правом щодо нарахування пені в період з 24.02.2011року по 24.02.2011року включно (а.с.139 т.1)

Кредити надавались шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 9301, МФО 351005, у Банку .(п.1.1, п. 1.5. Договорів).

Визнаючи кредитні договори недійсними та, посилаючись на приписи ст. ст. 11, 18, 19,21 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», ст.230 ЦК України, суд першої інстанції, виходив із того, що банк усупереч вказаним нормам матеріального права приховав повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції прийшов до висновку, що банком допустимими доказами не підтверджено обсягу заборгованості позичальника за договорами про надання споживчого кредиту.

Такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи і суперечать вимогам закону.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів".

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Кредитні договори №0 та № 0, укладені 7.06.2007року банком із ОСОБА_1 містить наступні умови: мету надання кредиту: споживчі цілі (п. 1.4); форми його забезпечення: договір іпотеки, 4 договори поруки (п. 2.1,); розмір процентів за користування кредитом: 8,99% річних (п. 1.3.1); суму кредиту: відповідно 294633,64 швейцарських франків та 460212,88 швейцарських франків (п. 1.1), строк, на який надається кредит відповідно: по 6.06.2018року; по 6.06.2017року(п. 1.2.1), детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійної винагороди за надання кредиту(25 швейцарських франків, що еквівалентно 103,7грн.), інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги( п.1.3.5, п.3.5.4 та додаток 1 до договору - графік погашення кредиту); можливість дострокового повернення кредиту та його умови (п.3.2.2, розділ 6 договорів). Сукупна вартість кредиту за цими договорами визначена в Додатку № 1, який є невід'ємною його частиною. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360». Для розрахунку відсотків враховується день надання та день погашення кредиту вважається одним днем(п.1.3.3).

Пунктами 1.6 та 1.7 спірних договорів визначено наступний порядок виконання позичальником своїх зобов'язань у разі несвоєчасного та/чи неповного внесення чергового платежу та/чи іншого платежу за договором:прострочені комісії,строкові комісії, прострочені відсотки за користування кредитом; строкові відсотки за користування кредитними коштами; прострочена сума основного боргу; строкова сума основного боргу; нараховані штрафні санкції.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15).

ОСОБА_1 погодився з такими умовами та підписав кредитні договори, використовував кредитні кошти, по договору №0 з червня 2007року по вересень 2013року, а по договору № 0 з червня 2007року по березень 2013року сплачував відсотки за договором та кошти по поверненню тіла кредиту, одноразово сплатив комісії в сумі по 103,70грн.

Виконанням протягом тривалого часу умов кредитних договорів та підписанням додаткових угод до них позичальник фактично вчиняв дії на схвалення укладених правочинів, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договорів та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні угод.

Згідно п.7.12 позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обовязки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, закону України «Про захист прав споживачів».

Матеріали справи не містять даних про звернення ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» щодо отримання додаткової інформації, роз'яснення кредитних договорів, чи окремих його пунктів, він також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договорів про надання споживчого кредиту згідно із ч. 6 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" через ненадання йому повної необхідної інформації щодо умов кредитування.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що перед укладенням сторонами кредитних договорів банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника; сторони узгодили всі їх істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив (п. 7.12 кредитних договорів), що до їх підписання він уже ознайомився з умовами кредитування; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитні договори, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення кредитних договорів позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цих правочинів, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договорами із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитами.

Крім того, на момент укладення кредитного договору стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній із 13 січня 2006 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону. В свою чергу споживач звільнявся від сплати кредитодавцю будь-яких зборів, відсотків або інших вартісних елементів кредиту, що не були зазначені у договорі.

Під час укладення кредитних договорів позичальник був ознайомлений з їх усіма умовами, які передбачали, зокрема, сплату банкові одноразової комісії в розмірі 103,70грн. за надання кредиту, та погодився з ними.

Ураховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що відповідач провів переддоговірну роботу із споживачем ОСОБА_1 з порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а укладений сторонами договір є недійсним у зв'язку з невідповідністю його вимогам закону, зокрема ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що містить несправедливі для позивача умови, а тому висновок, якого дійшов суд першої інстанції, є необґрунтованим.

Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч. 7 ст. 15, ст.23 Закону « Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Посилаючись на обман з боку банку, ОСОБА_1 зазначав, що при укладенні спірних кредитних договорів йому не було надано повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки за кредитом, вказано в договорі занижені значення показників суттєвих умов договору від дійсних. Фактичні умови договору є відмінними від тих умов кредитного договору, які були погоджені та затверджені позичальником при укладені кредитного договору, тому такий кредитний договір ним не укладався б.

Згідно з текстом укладених сторонами кредитних договорів такі умови ними передбачено (а.с. 8-9).

Посилання суду на ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема, щодо ціни, як на підставу визнання договору недійсним, передбачену ч. 1 ст. 230 ЦК України, є помилковим.

Позивачем не зазначено у позовних вимогах та не доведено під час розгляду справи, підстави для визнання недійсними правочинів за ч.1 ст.230 ЦК України, жодних обґрунтувань щодо введення його в оману під час укладення договорів споживчого кредиту не наведено, таких доказів не надано, ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитних договорів, погодився з ними, власноручно підписав договори та в подальшому протягом 7 років їх виконував.

Визнаючи кредитні договори недійсними з підстав ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.230 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що підстави визнання недійсним кредитного договору за вказаними нормами є самостійними.

Крім цього, згідно правовової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 вересня 2013року у справі № 6-40цс13 норми ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновок судової економічної експертизи №7459-7463 від 30.06.2016 року (а.с.121-133 т.2), проведений у справі, виходячи з наступного.

Надаючи відповідь на перше та третє питання чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед банком ( в частині видачі та погашення основного боргу, нарахування та погашення процентів, розмір пені та штрафних санкцій) умовам укладених між сторонами договорі та чи підтверджується розрахунок документами бухгалтерського обліку(в т. ч. розрахунковими) експерт прийшов до суперечливих висновків щодо правильності нарахування відсотків по кредитах та безпідставно вважав, що такі нарахування не підтверджуються документами первинного обліку банку та обліковими регістрами.

Так, матеріали справи містять виписки по особових рахунках ОСОБА_1, в яких міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, тобто порядок виконання договірних зобов'язань обома сторонами договору. Даних про наявність у відповідача іншого рахунку, або про його використання в інших цілях ніж виконання умов кредиту матеріали справи не містять.

В порядку до п.5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 18.06.2003 № 254 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 8.07.2003 за № 559/7880, особові рахунки та виписки з них є регістрами, які Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п.5.1. цього Положення).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що виписки по особовому рахунку є відображеннями всіх операцій за кредитними договорами за даними балансу та перенесені з електронного вигляду на паперовий носій та підтверджують факт здійснення таких операцій і відповідно підтверджують розмір заборгованості.

Також, згідно висновків експертизи по другому та четвертому питаннях, експерт, визначаючи реальну відсоткову ставку за спірними кредитними договорами в розмірі 10,42%, керувався чинною редакцією Закону України «Про захист прав споживачів», що суперечить принципу дії закону в часі та, за відсутності даних про понесені витрати за нотаріальні послуги, страховку, вартості заставного майна, змоделював на свій розсуд орієнтовний розпис сукупної вартості споживчого кредиту, тобто здійснив розрахунки не на підставі реальних даних, а на припущеннях. Відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, оцінюючи висновок судово-економічної експертизи у справі, приходить до висновку, що висновок експерта не узгоджується з нормами чинного законодавства, умовами укладеного сторонами кредитного договору та іншими матеріалами справи. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги не перевищують задекларовані банком. За таких умов, виконання спірного правочину не направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договорів про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 7 червня 2007 року недійсними задоволенню не підлягають.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що листами ПАТ «УкрСиббанк» від 22 лютого 2008 року № 196854 та № 196855 ОСОБА_1 було повідомлено, що з 12 березня 2008 року в разі неналежного виконанням умов кредитних договорів від 7 червня 2007 року №0 та №0 банк нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти, а саме: в розмірі збільшеної вдвічі від чинної процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. Позичальник листи отримав 1 березня 2008року. (а.с.25-30 т.3)

Колегія судів враховує те, що наведені обставини в сукупності з п.5.2 договорів про надання споживчого кредиту №0 та №0, якими передбачено підстави та порядок збільшення розміру процентної ставки, дають підстави вважати, що ПАТ "УкрСиббанк" правильно здійснено розрахунок заборгованості з процентів за користування кредитом.

Разом з тим, пунктом 2.1 договорів поруки, укладених із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору шляхом проставлення підпису та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до договору поруки щодо внесення відповідних змін.

Частиною 1 статті 559 ЦК України визначено, що порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Матеріали справи не містять належних доказів про надання згоди поручителями на нарахування подвійного розміру процентів у разі прострочення платежу за кредитом.

Умовами договорів про надання споживчого кредиту №0 та №0 не було передбачено саме нарахування подвійного розміру процентів, а поручителі не надавали свою згоду на їх підвищення, тому порука, в силу приписів ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинилась і підстави для солідарного стягнення боргу з поручителів відсутні.

В зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитними договорами у нього утворилась заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені.

Останній платіж ОСОБА_1 за кредитним договором №0 здійснений 6 вересня 2013року, а за кредитним договором №0 - 26 лютого 2013року.

21.02.2014 року банком на адресу позичальника були направлені вимоги про усунення порушень умов кредитних договорів та погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення. Банк визнав термін повернення кредиту таким, що настав та вимагає дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит з 32 календарного дня з дати одержання такого повідомлення. При цьому у разі неотримання вищевказаного повідомлення термін повернення кредиту вважається таким, що настав з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику та поручителям повідомлення про дострокове повернення кредиту.

Вказані вимоги позичальником отримані 27.02.2014 року(а.с.36,37,156,157 т.1), однак кредитна заборгованість ним не погашена.

Письмова заява про застосування строків позовної давності ОСОБА_1 до суду першої інстанції не подавалась.

Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору №0 станом на 24 березня 2013року у нього утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 152 490,54 швейцарських франків, що за курсом НБУ на цей день складало 1 758 833,21грн., із яких заборгованість за тілом кредиту 144 971,16 швейцарських франків та процентами -7 519,38 швейцарських франків і пеня 23 419,54грн.

Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору №0 станом на 24 березня 2013року у нього утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 213 836,10 швейцарських франків, що за курсом НБУ на цей день складало 2 466 395,84грн., із яких заборгованість за тілом кредиту 203 002,24 швейцарських франків та процентами -10 833,86 швейцарських франків і пеня 39 663,06грн.

Відповідно до ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч зазначених приписів ЦПК України відповідачем ОСОБА_1 не надано суду доказів, що підтверджували б погашення ним заборгованості по кредитних договорах повному обсязі.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ "УкрСиббанк»", оскільки не дослідив та не надав належної правової оцінки умовам договорів про надання споживчого кредиту від 7 червня 2007року та не перевірив у достатньому обсязі надані розрахунки заборгованості за цими договорами.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску трьохрічного строку позовної давності та безпідставності позову є суперечливими між собою та взаємовиключними.

Так, заперечуючи проти зустрічного позову в суді першої інстанції та, оскаржуючи постановлене рішення в справі, банк не врахував, що положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалося чи не оспорювалося, суд відмовляє в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Оскільки апеляційний суд відмовляє у позові за безпідставністю позовних вимог, то питання пропуску позовної давності ним не досліджується.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь ПАТ "УкрСиббанк»" підлягає стягненню з ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при поданні позовів (7308грн.) та апеляційної скарги (9554,6 грн.), в загальному розмірі 16 862,60грн.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314,316, 317, 325 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 230, 526, 599, 626-628, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007року, яка утворилась станом на 24 березня 2013року та складається із тіла кредиту в розмірі 144 971 (сто сорок чотири тисячі девятсот сімдесят один) швейцарських франка 16 сантимів та процентів в розмірі 7 519 (сім тисяч пятсот девятнадцять) швейцарських франка 38 сантимів, всього 152 490 швейцарських франків 54 сантимів та пені в сумі 23 419 (двадцять три тисячі чотириста девятнадцять)грн.54коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007року, яка утворилась станом на 24 березня 2013року та складається із тіла кредиту в розмірі 203 002 (двісті три тисячі два) швейцарських франка 24 сантимів та процентів в розмірі 10 833 (десять тисяч вісімсот тридцять три) швейцарських франка 86 сантимів, всього 213 836 швейцарських франка 10 сантимів та пені в розмірі 39 663(тридцять девять тисяч шістсот шістдесят три)грн.06коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" понесені витрати по оплаті судового збору при подачі позовів та апеляційної скарги в розмірі 16 862 (шістнадцять тисяч вісімсот шістдесят дві)грн.60коп.

Публічному акціонерному товариству "УкрСиббанк" в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 7 червня 2007року відмовити.

ОСОБА_1 у зустрічному позові до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту № 0 від 7 червня 2007 року та договору про надання споживчого кредиту №0 від 7 червня 2007 року відмовити за безпідставністю.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_8

ОСОБА_9