Справа № 127/4629/17 Провадження № 22-ц/772/3092/2017Головуючий в суді першої інстанції Прокопчук А. В.
Категорія 27Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представників позивача ОСОБА_2 - адвоката Коханець О.В. і Чернишової Т.Ф.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Глівінської Світлани Йосипівни і Товариства з обмеженою відповідальністю «Органік Плюс»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 8 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Органік Плюс» про визнання недійсними договору позики і додаткової угоди до нього,

В с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 і ТОВ «Органік Плюс» про визнання недійсними договору позики і додаткової угоди до нього.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і ТОВ «Органік Плюс» про визнання недійсними договору позики і додаткової угоди до нього, задоволено.

Визнано недійсними договір позики б/н від 1 березня 2013 року, що укладений між позикодавцем ОСОБА_5 та позичальником ТОВ «Органік Плюс» з приводу позики товариством 962 000,00 грн. та додаткову угоду № 1 від 6 березня 2013 року до договору позики від 1 березня 2013 року, укладену між ОСОБА_5 і ТОВ «Органік Плюс», в зв'язку з їх фіктивністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 і ТОВ «Органік Плюс» на користь ОСОБА_2 по 320,00 грн. витрат на оплату судового збору, з кожного.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Глівінська С.Й. просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Зазначила, що рішення суду вважає протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки підстави для задоволення позову, а саме, для застосування статті 234 ЦК України до договору позики відсутні.

В апеляційній скарзі ТОВ «Органік Плюс» просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст. 234 ЦК України, що є підставою для скасування рішення суду.

В судовому засіданні представники позивача заперечили проти задоволення апеляційних скарг, просять їх відхилити і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду цивільної справи (судову повістку отримав 01.12.2017 року), у судове засідання не з'явився, надав заяву, якою просив відкласти розгляд справи у зв'язку з тим, що його адвокат буде знаходитися в іншому судовому засіданні.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Глівінська С.Й., будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (судову повістку отримала 01.12.2017 року), у судове засідання не з'явилася, надала заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що вона повинна приймати участь в іншому судовому засіданні, призначеному на 07.12.2017 року на 10.00 год. в Господарському суді Черкаської області.

Зазначена відповідачем і його представником причина неявки у судове засідання не є поважною.

Представник відповідача ТОВ «Органік Плюс», будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (судову повістку отримав 25.11.2017 року), у судове засідання не з'явився, надав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що вона 07.12.2017 року об 11.45 год. повинна бути присутньою у судовому засіданні Апеляційного суду Київської області, де за дорученням представлятиме інтереси ОСОБА_8

Повідомлена причина неявки не визнається поважною.

За правилами статті 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 1 березня 2013 року ОСОБА_5 (позикодавець) і ТОВ «Органік Плюс» (позичальник) уклали договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникові у власність 962 000.00 грн. для внесення оборотних коштів позикодавця в якості поворотної фінансової допомоги, а позичальник зобов'язався повернути зазначену суму в обумовлений строк. Факт передачі позичальнику грошових коштів підтверджується розпискою з посиланням на даний договір. Повернення зазначеної в даному договорі суми може мати місце за бажанням позичальника протягом 5 років з моменту підписання договору рівновеликими частинами, однак останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 1 березня 2018 року. Факт повернення позикодавцю грошових коштів підтверджується розпискою з посиланням на даний договір. (а. с. 6).

6 березня 2013 року ОСОБА_5 (позикодавець) і ТОВ «Органік Плюс» (позичальник) уклали додаткову угоду № 1 до договору позики, укладеного цими сторонами 1 березня 2013 року, якою домовилися внести зміни до договору позики від 01.03.2013 року:

1) у п. 1 та викласти його у такій редакції: позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 962 000.00 грн., що є еквівалентом 120 400,50 доларів США. Сума, що підлягає поверненню, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день повернення позики та сплачується у гривнях;

2) у п. 2 та викласти його у такій редакції: повернення позики позичальником має відбутися не пізніше 1 вересня 2016 року;

3) доповнити договір позики від 01.03.2013 року пунктом 1.1, 1.2, 1.3 та викласти їх у такій редакції:

1.1. зазначена сума у п. 1 договору позики виноситься частинами на рахунок позичальника, в залежності від потреб позичальника. Перша частина позики в сумі 297 000,00 грн. має бути внесена в день укладення даної додаткової угоди. Друга частина позики в сумі 330 000,00 грн. має бути внесена до 11.04.2013 року, третя частина позики в сумі 335 000,00 грн. має бути внесена до 03.06.2013 року.

1.2. У разі невиконання позикодавцем своїх зобов'язань до договору до договору позики від 01.03.2013 року у строки, які вказані у п.1.1. даної угоди, позичальник має право вимагати від позикодавця збитки, які зазнав позичальник внаслідок невиконання умов угоди.

1.3. У разі несвоєчасного повернення позичальником суми боргу позикодавець має право на відшкодування інфляційних втрат та стягнення пені в сумі 10 % від суми боргу за кожний день прострочення.

Решта умов договору позики від 01.03.2013 року залишилися без змін (а. с. 7).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 6 березня 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Органік Плюс» прийнято від ОСОБА_5 297 000,00 грн. позики згідно договору б/н від 01.03.2013 року.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 3 від 11 квітня 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Органік Плюс» прийнято від ОСОБА_5 330 000,00 грн. позики згідно договору б/н від 01.03.2013 року.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 4 від 3 червня 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Органік Плюс» прийнято від ОСОБА_5 335 000,00 грн. позики згідно договору б/н від 01.03.2013 року (а. с. 9).

1 жовтня 2013 року директор ТОВ «Органік Плюс» Катеринюк Г.В. надав позичальнику ОСОБА_5 розписку № 2, у якій вказав, що в забезпечення виконання договору позики від 01.03.2013 року він надав перелік майна на загальну суму 3 288 128,60 грн., яке є власністю товариства, що свідчить про можливість товариства погасити суму боргу у разі неповернення коштів 01.09.2016 року згідно договору позики від 01.03.2013 року і додаткової угоди від 06.03.2013 року (а. с. 8).

У зв'язку із невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором позики від 01.03.2013 року по поверненню суми позики позикодавцю, ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ТОВ «Органік Плюс» про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 127/20606/16-ц).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року за результатами розгляду даного позову суд визнав мирову угоду, укладену сторонами, за умовами якої в рахунок погашення заборгованості по договору позики від 01.03.2013 року ОСОБА_5 погодився отримати від ТОВ «Органік Плюс» майно, бувше у використанні, яке є його власністю, на загальну суму 3 288 126,60 грн. (а. с. 10).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 1 березня 2017 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Коханця О.В.; ухвалу Вінницького міського суду від 17 жовтня 2016 року (справа №127/20606/16-ц) скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 45).

Також судом встановлено, що існували судові спори з приводу визнання недійсними через їх фіктивність договорів безвідсоткової позики від 06.03.2013 року, від 11.04.2013 року і від 03.06.2013 року, укладених ТОВ «Органік Плюс» із ОСОБА_2

Ці договори оспорювало ТОВ «Органік Плюс», у зв'язку з чим товариство зверталося в суд із відповідними позовами до ОСОБА_2 про визнання недійсним кожного договору окремо.

6 березня 2013 року ТОВ «Органік Плюс» (позичальник) і ОСОБА_2 (позикодавець) уклали договір безвідсоткової позики, за умовами якої позикодавець надала позичальнику у власність грошові кошти - позику, у якості безвідсоткової позики, а останній зобов'язався повернути суму позики у визначений договором строк - 1 рік, починаючи з наступного дня після дня отримання позичальником коштів в касу. Сума позики становить 297 000,00 грн., яка надається готівкою в касу або вноситься на розрахунковий рахунок позичальника (а. с. 14).

Згідно квитанції № 70 від 6 березня 2013 року на рахунок ТОВ «Органік Плюс», який знаходиться у банку - ПАТ «УкрСиббсанк», внесена сума 297 000.00 грн. через ОСОБА_2 (а. с. 15).

11 квітня 2013 року ТОВ «Органік Плюс» (позичальник) і ОСОБА_2 (позикодавець) уклали договір безвідсоткової позики, за умовами якої позикодавець надала позичальнику у власність грошові кошти - позику, у якості безвідсоткової позики, а останній зобов'язався повернути суму позики у визначений договором строк - 1 рік, починаючи з наступного дня після дня отримання позичальником коштів в касу. Сума позики становить 330 000,00 грн., яка надається готівкою в касу або вноситься на розрахунковий рахунок позичальника (а. с. 12).

Згідно квитанції № 64 від 11 квітня 2013 року на рахунок ТОВ «Органік Плюс», який знаходиться у банку - ПАТ «УкрСиббсанк» внесена сума 330 000.00 грн. через ОСОБА_2 (а. с. 15).

3 червня 2013 року ТОВ «Органік Плюс» (позичальник) і ОСОБА_2 (позикодавець) уклали договір безвідсоткової позики, за умовами якої позикодавець надала позичальнику у власність грошові кошти - позику, у якості безвідсоткової позики, а останній зобов'язався повернути суму позики у визначений договором строк - 1 рік, починаючи з наступного дня після дня отримання позичальником коштів в касу. Сума позики становить 335 000,00 грн., яка надається готівкою в касу або вноситься на розрахунковий рахунок позичальника (а. с. 13).

Згідно квитанції № 115 від 3 червня 2013 року на рахунок ТОВ «Органік Плюс», який знаходиться у банку - ПАТ «УкрСиббсанк» внесена сума 335 000.00 грн. через ОСОБА_2 (а. с. 15 на звороті).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року, яке згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області, набрало законної сили 7.11.2016 року (справа № 127/10138/16-ц), в задоволенні позову ТОВ «Органік Плюс» до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору безвідсоткової позики, відмовлено (а. с. 43-44).

Цим судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 6.03.2013 року перерахувала ТОВ «Органік Плюс» кошти в сумі 297 000,00 грн. по квитанції № 70, яка є первинним бухгалтерським документом, призначення платежу: поворотна фінансова допомога.

Цим же рішенням встановлено, що згідно банківської виписки ПАТ «Альфа-Банк» від 06.03.2013 року з рахунку цього банку через термінал ОСОБА_2 зняла готівку в сумі 251 000,00 грн., а 22.02.2013 року - 255 480,00 грн., що підтверджує її платоспроможність і спростовує доводи товариства про фіктивність договору у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не мала таких коштів для надання фінансової допомоги товариству.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року, яке згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 26.10.2016 року набрало законної сили (справа № 127/10830/16-ц), відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Органік Плюс» до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору безвідсоткової позики (а. с. 38-39).

У рішенні встановлено, що ОСОБА_2 11.04.2013 року перерахувала ТОВ «Органік Плюс» кошти в сумі 330 000,00 грн. по квитанції № 64, яка є первинним бухгалтерським документом, з призначенням платежу: поворотна фінансова допомога.

Банківська виписка ПАТ «Альфа-Банк» свідчить про те, що ОСОБА_2 11 квітня 2013 року через термінал банку зняла готівку в сумі 330 000,00 грн., що підтверджує її платоспроможність і спростовує твердження товариства про фіктивність договору, з підстав відсутності у ОСОБА_2 таких коштів для надання фінансової допомоги ТОВ «Органік Плюс».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року у цивільній справі № 127/14200/16-ц позовна заява ТОВ «Органік Плюс» до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору позики від 3 червня 2013 року на суму 335 000,00 грн., залишена без розгляду на підставі ч. 3 ст. 169 ЦПК України у зв'язку з повторною неявкою позивача (а. с. 31-33, 34).

Із банківської виписки ПАТ «Альфа-Банк» вбачається, що 1 червня 2013 року ОСОБА_2 зняла зі своїх рахунків у цьому банку готівкові кошти розміром 27 200 доларів США, що еквівалентно 217 409,60 грн. і 103 000,00 грн. (а. с. 21, 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу.

Згідно роз'яснень, наданих у пунктах 7, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК) (п. 7).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (пункт 24).

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач ОСОБА_2, звертаючись в суд з вимогою про визнання договору недійсним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 у своєму позові зазначила, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, його укладено лише для виду, сторони правочину зазделегідь знали, що грошові кошти не будуть передаватися позикодавцем ОСОБА_5 позичальнику ТОВ «Органік Плюс». Правочин укладено лише для того, щоб шляхом штучного створення заборгованості позбавити ТОВ «Органік Плюс» усього ліквідного майна і неможливості в подальшому виконання судового рішення на її користь (а. с. 2-5).

Окрім іншого підтвердженням цього є розписка № 2 надана позичальнику ОСОБА_5, складена директором ТОВ «Органік Плюс» Катеринюком Г.В. 01.10.2013 року, про те, що директор товариства в забезпечення виконання договору позики від 01.03.2013 року надав позичальнику перелік майна на загальну суму 3 288 128,60 грн., яке є власністю товариства, що свідчить про можливість товариства погасити суму боргу у разі неповернення коштів 01.09.2016 року (а. с. 8).

Позивач послалася на порушення свого права, оскільки укладення такого договору позики унеможливить виконання взятого на себе зобов'язання позичальником ТОВ «Органік Плюс» по поверненню їй суми позики за договорами безвідсоткової позики від: 6 березня 2013 року, 11 квітня 2013 року і 3 червня 2013 року, укладених позивачем ОСОБА_2 як позикодавцем і відповідачем ТОВ «Органік Плюс» як позичальником.

Такі доводи позивача одночасно підтверджуються і послідуючими діями відповідачів - сторін оспорюваного договору позики, які виразилися в тому, що позикодавець ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ТОВ «Органік Плюс» про стягнення заборгованості за договором позики і при розгляді даного спору позивач надав суду заяву про визнання мирової угоди, укладеної ним із представником відповідача, за умовами якої в рахунок заборгованості по договору позики від 01.03.2013 року позивач ОСОБА_5 погоджується отримати майно бувше у використанні, яке є власністю ТОВ «Органік Плюс», загальною вартістю 3 288 128,60 грн.(а.с.10)

Мирова угода визнана ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року, яка ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 1 березня 2017 року скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 45).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем підтверджено належними і допустимими доказами фіктивність правочину та порушення її прав унаслідок його укладення, тому договір позики від 1 березня 2013 року і додаткова угода № 1 від 6 березня 2013 року визнані недійсними.

Доводи апеляційних скарг спростовуються наступним.

Умовами самого оспорюваного договору і додаткової угоди до нього визначений порядок передачі грошових коштів на виконання договору позики. Так, у пункті 7 договору зазначено, що даний договір вважається укладеним з моменту його підписання та підписання позичальником розписки, що одночасно підтверджує фізичну передачу позикодавцем позичальникові обумовлену у пункті 1 договору суми. У додатковій угоді до договору позики від 6.03.2013 року визначений порядок передачі коштів, що вбачається із пункту № 3 про доповнення договору позики, зокрема пунктом 1.1. про те, що зазначена сума у п. 1 договору позики вноситься частинами на рахунок позичальника в залежності від потреб позичальника (а. с. 6, 7).

Отже, сторонами обумовлений порядок передачі коштів - саме внесення коштів на рахунок у банку, а не в касу товариства.

Доводи апеляційної скарги в тому, що грошові кошти, які вніс в касу товариства ОСОБА_5, в цей же день були внесені на рахунок підприємства, що в ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2, яка діяла від імені товариства на підставі доручення від 01.03.2013 року, що підтверджено банківськими квитанціями про здійснення касової операції № 70 від 6 березня 2013 року, № 64 від 11 квітня 2013 року і № 115 від 3 червня 2013 року, спростовуються рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року: справа №127/10830/16-ц, рішення набрало законної сили 26.10.2016 року (а. с. 38-39) і справа № 127/10138/16-ц, рішення набрало законної сили 07.11.2016 року (а. с. 43-44).

Цими рішеннями відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Органік Плюс» до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів безвідсоткової позики. Судом встановлено, що на виконання цих договорів безвідсоткової позики, укладених між ОСОБА_2 і ТОВ «Органік Плюс», саме позикодавець ОСОБА_2 внесла свої особисті кошти на рахунок товариства у банку ПАТ «УкрСиббанк», які вона зняла із свого власного рахунку в цей же день в ПАТ «Альфа-Банк».

Згідно вимог частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив, яку саме норму матеріального права було порушено і ким, тим, що ОСОБА_5 мав внести кошти на рахунок підприємства, а не у касу підприємства.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що позикою являється договір двох сторін, де одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики укладається у письмовій формі (стаття 1047 ЦК України).

Договором, згідно вимог статті 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, сторони договору самі на власний розсуд визначають умови укладеного між ними договору.

Згідно вимог частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами договір, у якому зазначені всі його умови, є обов'язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, однією із яких є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статей 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Оспорюваними договором позики у пункті 7 передбачено, що даний договір вважається укладеним з моменту його підписання та підписання позичальником розписки, що одночасно підтверджує фізичну передачу позикодавцем позичальникові обумовлену у п. 1 договору суму.

Оспорюваною додатковою угодою № 1 доповнено договір позики пунктом 1.1, у якому вказано, що зазначена сума у п. 1 договору позики вноситься частинам на рахунок позичальника в залежності від потреб позичальника.

Отже, внесення суми позики в необхідному позичальнику розмірі саме на рахунок позичальника являється обумовленою сторонами умовою договору позики, а тому є обов'язковою до виконання обома сторонами, оскільки іншого договором і додатковою угодою до нього не передбачено.

У протилежному випадку це являється невиконанням умов договору, що є порушенням зазначених вище норм матеріального права, що у сукупності з іншими доказами може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Інші доводи апеляційних скарг відповідачів обґрунтовуються обставинами, що являються ідентичними обставинам, якими відповідачі мотивували свої заперечення на позовні вимоги та зазначали докази в підтвердження цих обставин, яким суд першої інстанції, виконавши вимоги ст. 212 ЦПК України, надав вірну оцінку, відобразивши її у своєму рішенні з наведенням мотивів відмови у прийнятті таких доказів.

Суд першої інстанції виконавши вимоги статті 212 ЦПК України, всебічно, повно, об'єктивно і безпосередньо дослідив належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв'язок в сукупності й надав їм вірну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки в своєму рішенні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення позовних вимог, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а отже, є законним і обгрунтованим, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Глівінської Світлани Йосипівни і Товариства з обмеженою відповідальністю «Органік Плюс» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 8 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська