Справа №591/4825/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1825/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 і Головного управління Національної поліції в Сумській області

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_3 1000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь держави судовий збір 12,80 грн.

ОСОБА_3 не погодився з вказаним рішенням суду першої інстанції та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення в частині визначення розміру стягнутої моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, тобто, стягнути з відповідача 50000 грн. завданої моральної шкоди.

При цьому, позивач зазначає, що суд, встановивши порушення відповідачем його трудових прав, помилково вважав достатньою суму компенсації спричиненої йому моральної шкоди у розмірі 1000 грн., не врахувавши витрачений час на захист і відновлення порушеного права, яке тривало п'ять місяців. Крім того, вказує на те, що внаслідок ненадання йому відпустки у запропонований ним період він переніс значний нервовий стрес, викликаний тим, що після перебування у зоні антитерористичної операції потребував відновлення свого здоров'я і працездатності у зручний для нього час, а ненадання відпустки мало наслідком докладання значних зусиль для відновлення здоров'я і порушило його звичайний життєвий ритм.

Головне управління Національної поліції в Сумській області з рішенням суду першої інстанції також не погодилось у частині задоволених вимог. Посилаючись в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що питання відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах регулюється нормами спеціального законодавства, а саме: Законом України «Про національну поліцію», яким не передбачено відшкодування працівнику поліції моральної шкоди. Крім того, вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди є необґрунтованим та недоведеним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4 про задоволення їх апеляційної скарги та пояснення представника відповідача ОСОБА_5 про задоволення саме їх апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Питання щодо відновлення порушеного відповідачем трудового права позивача на відпустку вже було предметом судового розгляду.

Так, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року, яка набрала законної сили 31 травня 2017 року після її перегляду Харківським апеляційним адміністративним судом, позов ОСОБА_3 задоволено і визнано протиправним рішення начальника сектору кадрового забезпечення Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, викладене у формі листа № 1805 від 03 лютого 2017 року, про відмову в наданні позивачу відпустки за рапортом від 31 січня 2017 року. Також зобов'язано відповідача надати ОСОБА_3 щорічну відпустку у зручний для нього час.

Як зазначає відповідач в апеляційній скарзі у даній справі, наказом від 06 липня 2017 року № 260 о/с ОСОБА_3 була надана щорічна чергова відпустка, тобто, відновлено порушене право позивача.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається та сторонами у ній визнано, що ОСОБА_3 проходить службу в Головному управлінні Національної поліції в Сумській області, має статус учасника бойових дій (а.с. 4).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, який є учасником бойових дій з листопада 2014 року, на підставі п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» має право на пільги, в тому числі, на використання чергової щорічної відпустки у зручний для нього час, а також на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Зазначене право позивача на відпустку у зручний для нього час було відповідачем порушено, оскільки, як встановлено Сумським окружним адміністративним судом у постанові від 02 березня 2017 року, на вимогу ОСОБА_3 надати чергову щорічну відпустку з 06 лютого 2017 року відповідач відмовив, чим порушив встановлені спеціальним законом соціальні гарантії учасника бойових дій.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частинами 2 - 4 цієї норми визначено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як зазначено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У п. 9 цієї Постанови також йдеться про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Пунктом 13 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується механізмом компенсації моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, тобто, за рахунок роботодавця.

Оскільки позивач проходить службу в Головному управлінні Національної поліції в Сумській області, тому моральна шкода має відшкодовуватись йому за рахунок цього управління.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі з приводу того, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про Національну поліцію», норми якого не передбачають відшкодування поліцейським моральної шкоди, не заслуговують на увагу колегії суддів.

Зокрема, вказаний Закон дійсно є спеціальним, проте, спірні правовідносини, як вбачається з його преамбули, він не регулює, а саме: цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, а не питання відшкодування моральної шкоди у випадку порушення службових прав поліцейського.

Відповідно до ч. 1 ст. КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Отже, на думку колегії суддів, вимоги ст. 237-1 КЗпП України у випадку порушення службових прав позивача, як поліцейського, стосовно заподіяння йому моральної шкоди мають розповсюджуватися також і на відповідача.

Щодо доводів заявників апеляційних скарг з приводу розміру визначеної судом першої інстанції моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, тому вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди ґрунтується на нормах чинного законодавства України.

Отже, компенсація завданої позивачу моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення його права шляхом надання йому відпустки у зручний для нього час, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, а у нашому випадку - прав поліцейського під час проходження ним служби, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 квітня 2012 року у цивільній справі № 6-23цс12, висновки у якій, з огляду на вимоги ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для застосування судами.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок ненадання йому відпустки у зручний для нього час він зазнав фізичного і психологічного виснаження організму, значних душевних страждань, хвилювань, дискомфорту, оскільки, незважаючи на виконаний обов'язок перед Україною щодо захисту її територіальної цілісності в зоні проведення антитерористичної операції досить тривалий час державний орган, у якому працює позивач, позбавив його законного права на відпустку у зручний для нього час.

У колегії суддів немає сумнівів, що позивач за встановлених у справі обставин зазнав втрат нематеріального характеру, спричинених тривогою та переживаннями внаслідок ненадання відпустки та позбавлення його права на відпочинок у зручний для нього час.

При цьому, суд вважає, що завдана позивачу моральна шкода у контексті обставин, встановлених під час розгляду справи, не може бути компенсована самим лише визнанням порушення Закону і відновленням порушених прав.

Верховний Суд України в листі від 01 квітня 2014 року «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України» зазначив, що критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди, передбачені ч. 3 ст. 23 ЦК України, є не досить чіткими, однак, визначаючи розмір та форми відшкодування моральної шкоди, треба також ураховувати функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція). Які б фактори не впливали в кожному конкретному випадку на розмір відшкодування, очевидним є те, що цей розмір повинен бути максимально адекватним завданій шкоді.

На підставі цього, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, з яким також погоджується і колегія суддів, врахував вищевикладені конкретні обставини справи, та правильно дійшов висновку, що у даному випадку достатнім розміром компенсації позивачу моральної шкоди є сума у розмірі 1000 грн., яка є максимально адекватною завданій йому шкоді.

Доводи Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо недоведеності позивачем факту спричинення йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки у даному випадку факт заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди встановлений судом першої інстанції на підставі з'ясованих обставин, підтверджених відповідними доказами, яким суд дав належну оцінку.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, його висновки про часткове задоволення позову ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи, тому таке рішення суду необхідно залишити без змін, відхиливши, тим самим, апеляційні скарги.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і Головного управління Національної поліції в Сумській області відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -