УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої також діє Київська місцева прокуратура № 1, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та виселення, посилаючись на те, що 21 вересня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Також 22 вересня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає, що будинку АДРЕСА_1, який є предметом вказаних договорів, не існує та фактично є літньою кухнею, яка позначена в плані під літ. «Л», та знаходиться на її земельній ділянці.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 21 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 22 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Виселено ОСОБА_4 із літнього будинку літ. «Л», який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 розміром 0,0485 га, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_3 Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 21 вересня 2013 року і 22 вересня 2013 року, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, виходив із того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що укладені договори купівлі-продажу порушують її права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що оспорюваними правочинами зачіпаються права ОСОБА_3, оскільки об'єкт продажу є фактично господарською будівлею, яка знаходиться на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні позивача, а в подальшому була нею приватизована.

Такі висновки апеляційного суду є правильними з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є рідними сестрами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_6 залишився житловий будинок площею 41,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, разом із допоміжними приміщеннями: сарай під літ. (Б), сарай під літ. (В), вбиральня під літ. (Г), сарай під літ. (д), сарай під літ. (Е), погріб під літ. (Е), погріб під літ. (Ж).

Також у постійному користуванні спадкодавця ОСОБА_6 знаходилася земельна ділянка 0,15 га для обслговуавнн житлового будинку та ведення садівництва, огородництва, що підтверджується архівним витягом з протоколу № 10 поширеного засідання правління колгоспу «Родіна» с Хотів Києво-Святошинського району від 6-10 квітня 1958 року (т. 1 а.с. 117).

ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_5 спадщину ОСОБА_6 не прийняла.

6 березня 1986 року Першою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та службові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 116).

Право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 у БТІ м. Києва.

На підставі рішення Київської міської Ради народних депутатів від 8 червня 2000 року ОСОБА_7 було видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1001 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т. 1 а.с. 118).

Сарай під літ. «Б» частково згорів, а його залишки перебудовані у літню кухню, яка у встановленому законом порядку не узаконена. У подальшому при отриманні нових технічних паспортів в БТІ м. Києва літери, що позначили житловий будинок і господарсько-побутові приміщення садиби № АДРЕСА_1 змінилися у порівнянні з тими, що були у свідоцтві про спадщину за законом, що було видане ОСОБА_3

Відповідно до виготовленого станом на 12 січня 2007 року на ім'я ОСОБА_3 технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 перебудована з успадкованого сараю літ. «Б» літня кухня позначена літ. «Л».

12 липня 2012 року Київською міською радою було прийнято рішення про передачу позивачу у власність земельної ділянки площею 0,0485 га, кадастровий номер НОМЕР_2 для ведення індивідуального садівництва.

Звертаючись до суду із указаним позовом про визнання недійсними укладених між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу частини будинку, ОСОБА_3 посилалася на відсутність будинку АДРЕСА_1, який є предметом вказаних договорів, фактично є її літньою кухнею, позначеною в плані під літ. «Л» та знаходиться на її земельній ділянці.

Листом від 10 липня 2015 року КМБТІ повідомило, що вважає однією і тією самою будівлею про інвентаризований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 В під літ. «а» та літню кухню під літ. «Л», яка про інвентаризована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 163).

Відповідно до листа Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 червня 2012 року жодного питання щодо присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_1 не опрацьовувалося (т. 1 а.с. 121).

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 зазначав, що домоволодіння АДРЕСА_1 є різними домоволодіннями, які межують одне з одним та знаходяться у користуванні (у власності) різних осіб. разом із тим відповідачами не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини.

Разом із тим, в матеріалах справи міститься викопіювання із належної позивачу земельної ділянки з описом її межі та межі сусідніх земельних ділянок з вказівками прізвищ осіб, кому вони належать. У викопіюванні відсутня земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 189-208).

Оспорювані ОСОБА_3 договори купівлі-продажу не містять посилання на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок за договорами.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 надала до суду копію рішення Апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2011 року, яким скасовано рішення Голосіївського районного сду м. Києва від 16 січня 2008 року про визнання за ОСОБА_5 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1. За висновком апеляційного суду місцевий суд визнав право власності за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення, яке відповідно до технічного паспорта є господарською будівлею домоволодіння по АДРЕСА_1 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину належить ОСОБА_3

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Підставою для реєстрації права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 було рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2008 року, яке скасоване Апеляційним судом м. Києва від 8 червня 2011 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3

Відтак, правильними є висновки апеляційного суду, що укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договори купівлі-продажу від 21 вересня 2013 року та 22 вересня 2013 року зачіпають права ОСОБА_3, зазначені договори не відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними.

Таким чином, правильним є також висновок апеляційного суду, що позовні вимоги ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_4 з літнього будинку літ. «Л», що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 також підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Т.О. Писана
О.В. Попович