У х в а л а

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою адвокатом Крамаром Юрієм Миколайовичем, на рішення апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив в порядку ст. 344 ЦК України визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (позначену на плані літ. «А-1») загальною площею 162,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він протягом тривалого часу користувався вищевказаною нежитловою будівлею, надавав третім особам у тимчасове користування, що підтверджується відповідними договорами оренди, проте відповідачем ОСОБА_4 заперечується його право власності на вказану будівлю.

Посилаючись на те, що він набув право власності на вищевказане майно в порядку ст. 344 ЦК України, ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 04 жовтня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю (позначену на плані літ. «А-1») загальною площею 162,1 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Львівтурист» (далі - ПАТ «Львівтурист») задоволено, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 04 жовтня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Крамар Ю.М., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ПАТ «Львівтурист», колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач добросовісно користується спірним нерухомим майном більше 10 років і відсутнє підтвердження того, що це майно належить іншим особам, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ним права власності на це майно в порядку ст. 344 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази порушення ОСОБА_4 прав позивача, а також судом не залучено до участі у розгляді справи в якості відповідача ПАТ «Львівтурист», у користуванні якого перебуває спірна будівля, чим порушено його права та інтереси.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем на підтвердження володіння та користування спірним приміщенням надано договори оренди нежитлових приміщень, укладені ним з ОСОБА_4, а саме: від 04 січня 2013 року, 02 січня 2012 року, 02 січня 2011 року, 02 січня 2010 року, 02 січня 2009 року, 02 січня 2008 року, 02 січня 2007 року, 03 січня 2006 року, 01 червня 2005 року, 01 червня 2004 року, 01 червня 2003 року, 02 січня 2001 року, 04 січня 2000 року, та договори оренди нежитлових приміщень, укладені ним з ОСОБА_6, а саме: від 02 січня 2013 року, 02 січня 2012 року, 02 січня 2011 року, 02 січня 2010 року, 02 січня 2009 року, 02 січня 2008 року, 02.01.2007 року, 01 квітня 2006 року та 30 вересня 2005 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що він протягом тривалого часу користувався вищевказаною нежитловою будівлею, а тому набув право власності на вищевказане майно в порядку ст. 344 ЦК України, проте відповідачем ОСОБА_4, з яким було укладено договори оренди, оспорюється його право власності як на зазначене орендоване приміщення, так і на житлову будівлю в цілому, з підстав відсутності правовстановлюючого документа, у зв'язку із чим орендарем не проводиться оплата за користування орендованим нежитловим приміщенням.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається та установлено судом апеляційної інстанції, що спірна будівля перебуває у користуванні Трускавецького екскурсійного бюро, що вбачається з рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 06 липня 1972 року № 232 «Про роботу міського екскурсійного бюро» (а. с. 72-73), про що було відомо позивачу, оскільки він з 2009 року по час розгляду справи працював директором філії «Центр туристсько-екскурсійної діяльності «Трускавецьтурист» ПАТ «Львівтурист» та є членом правління вказаного товариства (а. с. 76-91).

Крім того, відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, власником нежитлового приміщення 1-А, загальною площею 162,1 кв. м, по АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Трускавця в особі Трускавецької міської ради, форма власності - комунальна (а. с. 46).

При цьому рішенням господарського суду Львівської області від 06 червня 2005 року припинено провадження у справі № 1/267-20/88 за позовом Львівського ЗАТ по туризму та екскурсіях «Львівтурист» в частині визнання недійсним свідоцтва серії НОМЕР_1 про право власності територіальної громади м. Трускавця в особі Трускавецької міської ради на спірну нежитлову будівлю; позов задоволено частково; визнано недійсними рішення Трускавецької міської ради від 22 вересня 2004 року № 391 «Про включення в комунальну власність будівлі по АДРЕСА_1» та рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 26 листопада 2004 року № 270 «Про оформлення права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1»; позовні вимоги в частині визнання права власності на спірну нежитлову будівлю залишено без розгляду (а. с. 123-134).

Відповідно до довідки ПАТ «Львівтурист» від 28 березня 2016 року № 01/30 адмінбудинок по АДРЕСА_1 було внесено до статутного фонду при утворенні ПАТ «Львівтурист» і вказана будівля знаходиться на балансі філії ПАТ «Львівтурист» Трускавець ЦТЕД (а. с. 57).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що судом першої інстанції розглянуто справу без залучення у якості належного відповідача - ПАТ «Львівтурист», права та інтереси якого порушуються оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, передбачених ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Крім того апеляційним судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 23 грудня 2014 року у справі № 3-191гс14, та вмотивовано зазначено, що застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах. Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Проте у цій справі судом апеляційної інстанції установлено, що спір щодо права власності на спірну нежитлову будівлю виник між позивачем та відповідачем як сторонами договору оренди, а надані позивачем договори оренди не підтверджують добросовісність його володіння і користування спірним майном, оскільки лише власник речі або особа, якій належить майнові права має право передати майно у найм.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем порушення його прав орендарем ОСОБА_4, а також про відсутність правових підстав для визнання в порядку ст. 344 ЦК України за ОСОБА_3 права власності на нежитлову будівлю (позначену на плані літ. «А-1») загальною площею 162,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану адвокатом Крамаром Юрієм Миколайовичем, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович