Справа № 743/774/16-ц Провадження № 22-ц/795/547/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Жовток Є. А. Доповідач - Бечко Є. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6, ОСОБА_7, його представника ОСОБА_8,

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ житлового будинку,

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_5О звернулась з позовом до ОСОБА_7 та, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, просила поділити житловий будинок №15, який знаходиться в смт.Ріпки, Чернігівської області, по вул.Довженко, виділивши ОСОБА_7 коридор 1-1 площею 8,6 кв.м., вартістю 24627 грн., коридор 1-2 площею 14,5 кв.м., вартістю 41521 грн., кімнату 1-4 площею 11,4 кв.м., вартістю 32644 грн., санвузол 1-8 площею 8,0 кв.м., вартістю 22908 грн., частину вітальні 1-3 площею 5,2 кв.м., вартістю 14890 грн., тамбур 1-І (а-1) площею 4,2 кв.м., вартістю 7990 грн., всього 51,9 кв.м. на 144580 грн., що складає 50/100 частини в будинку. З урахуванням господарських будівель: вартість ганку «а1-1» - 1011 грн., вартість сараю «Б1-1» - 40293 грн. Всього 185884 грн.

Собі просила виділити частину вітальні 1-3 площею 14,5 кв.м., вартістю 41522 грн., кімнату 1-5 площею 20,4 кв.м., вартістю 58416 грн., кухню 1-6 площею 12,1 кв.м., вартістю 14031 грн., всього 51,9 кв.м. 148618 грн., що складає 50/100 частини в будинку. З урахуванням господарських будівель: вартість частки в будинку 148618 грн. вартість гаражу «Б-1» - 28032 грн., всього 176650 грн. Також просила стягнути з ОСОБА_7 на свою користь грошову компенсацію в розмірі 4617 грн. за перевищення частки.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, вони звели житловий будинок по вул.Довженка, 15 в смт.Ріпки Чернігівської області, ступінь готовності якого становить 100%. Після припинення шлюбних відносин, відповідач перешкоджає позивачеві та неповнолітнім дітям користуватися житловим приміщенням, яке не введене в експлуатацію, однак придатне для проживання.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які використані в процесі будівництва не введеного в експлуатацію житлового будинку №15 та прибудинкових споруд, розташованих по вул.Довженка в смт.Ріпки Чернігівської області, зокрема на будівництво частини вітальні 1-3, площею 14,5 кв.м.; на будівництво кімнати 1-5, площею 20,4 кв.м.; на будівництво кухні 1-6, площею 12,1 кв.м.; на будівництво котельні 1-7, площею 4,9 кв.м.; на будівництво гаража, що складає 49/100 частин будинку з господарськими будівлями та спорудами; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 275 грн. 65 коп., в якості відшкодування судового збору та 1541 грн. 50 коп., в якості відшкодування витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вирішуючи дану справу, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог у ухвалив рішення, яким визнав за позивачем право власності на обладнання, яке було використано в процесі будівництва будинку та прибудинкових споруд та право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання використаних зокрема на будівництво частини вітальні, кімнати, кухні, котельні, гаражу, в той час, як позивач просила поділити будинок.

Апелянт зазначає, що судом не було встановлено факту придбання сторонами за спільні кошти або отримання ними за рахунок спільної праці спірного майна (будівельні матеріали).

ОСОБА_7 наполягає, що вказане спірне майно є самочинним будівництвом в розумінні ст.376 ЦК України, належним чином не оформлено, дана стаття ЦК України не допускає визнання права власності на конструктивні елементи, будівельні матеріали та інше майно, що використовуються у процесі самочинного будівництва нерухомого майна.

Крім того, апелент зазначив, що в своєму рішенні суд визнавши право власності на будівельні матеріали та обладнання, використані при спорудженні частини не зданого в експлуатацію житлового будинку, в обсязі, близькому до ідеальних часток за варіантом запропонованим у висновку будівельно-технічного експертизи №26-16 від 30 листопада 2016 року, однак без визначення вартості цього майна та без зазначення матеріалів і обладнання, використаних в процесі будівництва.

Також апелянт вважає, що позивачем не надано точного найменування, асортименту, кількості та вартості будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва спірного домоволодіння, на які вона бажала визнання права власності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням конкретних обставин справи, належним способом захисту майнових інтересів позивача, буде визнання за нею права власності на будівельні матеріали і обладнання, використані при спорудженні частини не зданого в експлуатацію житлового будинку, в обсязі, близькому до ідеальних часток, за варіантом, запропонованим у висновку будівельно-технічної експертизи № 26-16 від 30 листопада 2016 року, однак без визначення вартості цього майна та без зазначення матеріалів і обладнання, використаних в процесі будівництва

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись.

Предметом позову ОСОБА_5, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання, уточнивши позовні вимоги, просила ухвалити судове рішення, є поділ житлового будинку №15 по вул.Довженка, в смт.Ріпки Чернігівської області.

При цьому підставою даних вимог на думку позивача є технічна можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири, можливо виділити окремі його кімнати як позивачу так і відповідачу, виділивши позивачу кімнати житлового будинку, що відповідають вартості 1/2 частки цього будинку та господарських спору дна підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до положень ст. 31 ЦПК України позивач має право, шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодекс

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак суд, вийшовши за межі позовних вимог, визнав за позивачем 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які використані в процесі будівництва не введеного в експлуатацію житлового будинку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Згідно вимог ч.ч.1, 2, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Отже, будівництво вважається самочинним, якщо у діях особи є одна з ознак, передбачених у п.1 ст.376 ЦК України. Крім цього, згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Окрім наведеного, за ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2002 року по 29 квітня 2016 року (а.с.10).

Державним актом серії ЯБ №622004 від 04 жовтня 2006 року підтверджується, що ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку по вул.Довженка, 15 в смт.Ріпки, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.9).

Технічний паспорт на житловий будинок заведено на імя ОСОБА_7 (а.с.11-12). Будівельний паспорт на забудову складено Відділом містобудування і архітектури в 2006 році, однак зведена споруда не відповідає будівельному паспорту (а.с.27-38).

Згідно пояснювальної записки до плану забудови та будівельного паспорту №174, житловий будинок №15 по вул.Довженка в смт.Ріпки планувалося спорудити на 5 житлових кімнат, загальною житловою площею 93,3 кв.м. (а.с.32).

Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 30 листопада 2016 року №26-16 встановлено, що відсоток будівельної готовності не зданого в експлуатацію житлового будинку №15 по вул.Довженка в смт.Ріпки, Чернігівської області складає 100%. Збудований житловий будинок не відповідає будівельному паспарту №174 на забудову земельної ділянки, виділеної забудовнику ОСОБА_7 Збудований житловий будинок відповідає технічному паспорту на садибний (індивідуальний) будинок №15 по вул.Довженка, смт.Ріпки за виключенням того, що в технічний паспорт не внесені цегляний погріб, деревяний сарай, деревяна вбиральня. Також даним висновком зазначено про можливість поділу будинку та варіанти поділу (а.с.82-97).

Експертним висновком підтверджено здійснення не передбачених прибудов до будинку, позначених на генеральному плані літерами А 2-1, А1-1, а-1.

Згідно п. 23 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки.

У відповідності до ч. ч. 2, 3 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 08 червня 2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року.

Згідно з п.п.1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 вищевказаної Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст.316, 317, ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України, за змістом яких право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст.364, 367 ЦК України.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, істотні відхилення від проекту, зведення непередбачених проектом будівель і споруд тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна.

Саме такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі №6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15, яка в силу положень ст.360-7 ЦПК України є обовязком для застосування судами України.

Проте рішенням суду поділено не вказаний будинок, як обєкт незавершеного будівництва, а будівельні матеріали, обладнання, конструктивні елементи, які використані в процесі будівництва цього будинку.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно з розясненнями, які містяться у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Отже, будівельні матеріали, обладнання, використані в процесі будівництва вищевказаного будинку є майном, яке набуте сторонами під час шлюбу.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і норма ст.368 ЦК України.

У п.22 постанови Пленум Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

За змістом ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.ч.1, 2, 4 ст.71 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У звязку з неможливістю поділу будинку в натурі, підлягають поділу будівельні матеріали, обладнання, конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва спірного житлового будинку.

Водночас суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва зазначеного житлового будинку, не визначив, які саме будівельні матеріали були використані.

За змістом ст.61 СК України вартість робіт не можна вважати обєктом права спільної сумісної власності.

Єдиний випадок, коли особа має право на відшкодування витрат на самочинне будівництво, передбачено ч.6 ст.376 ЦК України, де зазначено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Сторони не дійшли згоди щодо переліку та вартості будівельних матеріалів, не надали відповідних доказів та взагалі дане питання не досліджувалось судом першої інстанції. А також сторони не заявляли клопотання про проведення експертизи для визначення даного питання.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_7 в частині незаконного визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час самочинного будівництва будинку, а тому рішення суду підлягає скасуванню та ухваленню у нового, про відмову у задоволенні таких вимог.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 слід стягнути 1943 грн. 15 коп. у відшкодування сплаченого судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ житлового будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 1943 (одна тисяча девятсот сорок три) грн. 15 коп. у відшкодування сплаченого судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:Судді: