РІШЕННЯ

Іменем України

06.12.2017 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді - Мартинишин М.О.

при секретарі - Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, виселення із квартири попереднього власника та вселення у неї нового власника

та зустрічний позов ОСОБА_2

до ОСОБА_1

з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І.

про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, суд -

встановив:

16.02.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, виселення із квартири ОСОБА_2 та вселення у неї ОСОБА_1

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2016 року укладеного між нею та відповідачкою ОСОБА_2 Однак, 28 січня 2017 року відповідач ОСОБА_2, за її відсутності, зламавши замок вхідних дверей, самовільно проникла у належну їй квартиру АДРЕСА_1, заявивши свої права на неї. На даний час у вказаній квартирі незаконно знаходиться відповідач ОСОБА_2, яка відмовилася звільнити квартиру, тобто чинить власникові умисні перешкоди в користуванні квартирою. Проживання відповідача ОСОБА_2 у вищезгаданій квартирі позбавляє можливості ОСОБА_1 повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним її нерухомим майном, придбаним для вільного використання та проживання в такому. Просить позов задоволити.

05.10.2017 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2016 року недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що через похилий вік, стан здоров'я та брак коштів вона хотіла продати свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, площею 32,1 кв.м., за гідні кошти. Одночасно вона хотіла залишити за собою право проживати у квартирі. Про своє бажання повідомила ОСОБА_1, яка виявила намір придбати вказану квартиру та погодилася заплатити за неї 18 тисяч доларів США. Крім цього, після укладення договору купівлі-продажу вона мала право проживати у проданій квартирі. Також зазначила, що часто, особливо у теплу пору року, часто їздить у село, де стоїть братова хата, де саджає городину, може проживати там по декілька днів. 18 жовтня 2016 року з'явилась до нотаріуса Кміть Л.І. по АДРЕСА_2 для укладення договору купівлі-продажу. Договір підписала не читаючи, оскільки їй важко читати, а також нотаріус не роз'яснила умов договору. Після підписання договору ОСОБА_1 обіцяла заплатити їй 18 тисяч доларів США. У січні 2017 року, у вечірній час, ОСОБА_1 прийшла до неї з дітьми та чоловіком та сказала, що принесла кошти за квартиру, однак ОСОБА_2 відмовилася їх отримувати. Після цього ОСОБА_1 покинула квартиру. На наступний день вона пішла до нотаріуса Кміть Л.І., ознайомилася з підписаним нею 18.10.2016 року договором купівлі-продажу та виявила, що була введена в оману як щодо вартості квартири, оскільки в договорі передбачено оплату лише 83113 грн. так і щодо моменту отримання коштів, оскільки там було вказано, що ці кошти вона вже давно отримала. Вказує, що підписала договір не отримавши жодних коштів і що ОСОБА_1 скориставшись довірою, похилим віком та слабким станом здоров'я обманула її. Також ОСОБА_2 вказує, що якби не обман з боку ОСОБА_1, то вона б не підписала договір купівлі-продажу. Свої позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 просить задоволити на підставі ст.230 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману).

Позивач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення викладеним у первісному позові. Просять первісний позов задоволити. Проти зустрічного позову заперечують з підстав того, що відповідачем жодним чином не доведено її порушення прав та підтверджено факту введення її в омануз боку позивача. В зустрічному позові просять відмовити.

Крім цього, будучи, у відповідності до ст. 184 ЦПК України, допитаною як свідок, ОСОБА_1 повідомила суд, що згідно договору купівлі-продажу придбала квартиру у ОСОБА_2, за квартиру вона, до підписання договору, заплатила десь 3000 доларів США, тобто суму, яка на момент укладення договору відповідала зазначеній у договорі купівлі-продажу вартості квартири у 83 113 грн. Оцінка вартості квартири проводилася ОСОБА_2, яка і представила висновок про оцінку квартири нотаріусу разом з довідкою з ЖЕКУ та документами на квартиру. Через деякий час нею було змінено замки у квартирі. Однак, через кілька днів після заміни замка, вона виявила, що ОСОБА_2 зламала встановлений ОСОБА_1 замок та продовжувала самовільно користуватися належною ОСОБА_1 квартирою. Крім цього, відмовилася допускати ОСОБА_1 та її сім'ю у квартиру.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 за її представник зустрічний позов підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному у зустрічному позові, просили у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити. Також представник відповідача зазначив, що ОСОБА_2 можна виселити з квартири лише за умови надання їй іншого житла виходячи з вимог ст. 109 ЖК України.

Крім цього, будучи, у відповідності до ст. 184 ЦПК України, допитаною як свідок, ОСОБА_2 повідомила суд, що літом 2016 року вона вирішила продати свою квартиру АДРЕСА_1. Для цього, з пропозицією придбати її квартиру, вона спочатку зверталася до сусідів, однак вони купувати квартиру бажання не мали. Тоді вона почала питати своїх родичів, чи не хочуть вони купити її квартиру, або чи не знають вони когось, хто б придбав у неї квартиру. З поміж інших, вона пропонувала придбати в неї квартиру і ОСОБА_1, яка являється внучкою її сестри. На її пропозицію ОСОБА_1 погодилася придбати квартиру. Вони погодили ціну та вирішили укласти договір купівлі-продажу квартири. Для укладення договору купівлі-продажу вона взяла у ЖЕКУ довідку, взяла з дому документи на квартиру та 18 жовтня 2016 року поїхала на трамваї до нотаріуса на АДРЕСА_2. У нотаріуса вона підписала договір купівлі-продажу. Також ОСОБА_2 повідомила, що жодних коштів за квартиру їй так і не дали, а підписала вона цей договір не читаючи через те, що їй важко читати. Водночас нотаріус не пояснила їй умов договору, а лише продиктувала по буквах де треба підписати договір. В подальшому, у січні 2017 року вона знову пішла до нотаріуса на АДРЕСА_2, прочитала договір та зрозуміла, що була введена в оману. Крім цього, вона зазначила, що ключі від квартири не передавала. Також ОСОБА_2 повідомила, що десь у січні, можливо це було 28 січня 2017 року, вона зранку поїхала у село. Повернувшись у вечері вона виявила, що на дверях змінено замок, у зв'язку з чим цього дня вона так і не змогла потрапити до квартири. Переночувала у сусіда, а зранку сусід викликав майстра, який на її прохання змінив замок. Таким чином вона потрапила до квартири. Через кілька днів з'явилася ОСОБА_1 з сім'єю та намагалася вселитися у квартиру, однак ОСОБА_2 такої можливості їм не надала. Вважає, що її обманули, а також вказала, що незалежно від того, кому б вона свою квартиру продала, вона мала намір продовжувати в ній проживати.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І. у судовому засіданні, пояснила, що 18 жовтня 2016 року нею було посвідчено договір купівлі-продажу квартири відповідно до якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1. 18 жовтня 2016 року сторони договору прийшли у нотаріальну контору. ОСОБА_2 представила їй довідку форми 2 з ЖЕКУ, правовстановлюючі документи на квартиру, а також оцінку квартири та висловила своє чітке бажання укласти договір купівлі-продажу належної їй квартири. Оскільки продавець є особою похилого віку, а при укладенні посвідченні правочинів укладених такими людьми вона ретельно перевіряє, чи дійсно людина усвідомлює що вона робить та чи робить вона це добровільно, Кміть Л.І. перед укладенням договору запросила ОСОБА_2 до себе у кабінет та розпитала: для чого вона прийшла до нотаріуса, чи провели з нею розрахунки, де буде проживати після продажу квартири, чи бачить вона читати, чи може писати. На це ОСОБА_2 повідомила, що прийшла до нотаріуса щоб продати квартиру, що вона з ОСОБА_1, яка є внучкою її сестри, все полагодили щодо оплати за квартиру, що вона має хату в селі де й буде проживати, а тому жодних проблем нема і вона буде підписувати договір. Крім цього, нотаріус Кміть Л.І. попросила ОСОБА_2 при ній прочитати кілька речень проекту договору для того, щоб переконатися у здатності останньої прочитати текст договору. На пропозицію нотаріуса зазначити у договорі іншу вартість квартири сторони відмовилися. Десь у січні чи лютому 2017 року ОСОБА_2 почала приходити до неї та вимагати розірвати договір купівлі продажу заявляючи, що вона більше не бажає продавати квартиру ОСОБА_5, а також, що з нею не розрахувалися. Однак Кміть Л.І. повідомила ОСОБА_2, що для розірвання договору потрібна згода обох сторін. Також приватний нотаріус Кміть Л.І. зазначила, що на момент укладення договору ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій, розуміла, що укладає та підписує саме договір купівлі-продажу квартири. Сторони зазначили у договорі експертну вартість квартири. Іншої вартості вона не знала, до того ж сторони самі визначають за скільки їм продавати/купувати квартиру. Просила первісний позов ОСОБА_1 задоволити, а в зустрічному позові ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши думку учасників процесу, допитаних позивача та відповідача, які свідків, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічному позові слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №71104771 від 21.10.2016 року належить позивачу ОСОБА_1 (а.с.8-10).

Після укладення даного правочину, ОСОБА_1 зайняла квартиру АДРЕСА_1 та продовжує проживати у такій квартирі, що не заперечується сторонами по справі.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Затишне» від 09.02.2017 року №165 зареєстровані квартирі АДРЕСА_1 є позивач та її троє членів сім`ї (а.с.4).

Цивільним законодавством України, а саме ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Із довідки від 08.02.2017 року №96 виданої виконком Чинизької сільської ради (а.с.5) вбачається, що відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 проживає без реєстраційного обліку в с. Стовпин Буського району Львівської області, а тому забезпечена відповідачка належним житлом для її проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом частини 4 статті 9 та статті 109 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до положень ст.ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

А тому проживання у спірній квартирі особи без згоди її власника є порушенням права власника, яке, відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунути.

У зв'язку з наведеним, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не маючи права власності, володіння та користування житлом, безпідставно, протиправно чинить позивачу перешкоди та обмеження щодо здійснення права власності на вказане житло.

Таким чином, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 продовжуючи проживати у спірній квартирі, порушує права власності теперішнього власника цієї квартири ОСОБА_1 і перешкоджає їй у здійсненні права власності, користування власністю і це право позивача ОСОБА_1, в силу викладених правових положень, підлягає судовому захисту.

При цьому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що згідно ч.1 та ч.2 ст.109 ЖК України особі, яку виселяють з житла одночасно надається інше постійне жиле приміщення, оскільки ОСОБА_2 добровільно продала свою квартиру, отримала за неї передбачену договором купівлі-продажу від 18.10.2016 року суму коштів. Більше того, згідно п. 13 даного Договору, ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання звільнити квартиру і передати її ОСОБА_1, знятися з реєстраційного обліку не пізніше 18 листопада 2016 року.

Незважаючи на викладене, ОСОБА_2 безпідставно зайняла придбану ОСОБА_1 квартиру зламавши встановлені ОСОБА_1 замки.

В цей же час, у відповідності до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самовільно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, враховуючи ті обставини, що проживання у даній квартирі відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 створює перешкоди у користуванням житловим приміщенням позивачу ОСОБА_1, яким у встановленому законом порядку набуто право власності, а тому суд вважає, що первісний позов слід задовольнити.

Вирішуючи питання щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2016 року недійсним, суд приходить до висновку, що у його задоволенні належить відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені природою правочину.

Підставою недійсності правочину, згідно із ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В ст. 229 ЦК України зазначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 20 своєї Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, обманом є навмисне цілеспрямоване введення особи в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладання договору, тобто при обмані завжди є цілеспрямований умисел другої сторони, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, якщо б друга сторона володіла такою інформацією, не вступила би в правовідносини, не вигідні для неї, але спрямовує свої дії на досягнення цілі укладання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Це підтверджується і Конституцією України, де вказано, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, заявивши даний позов, ОСОБА_2 не виконала, передбаченого статтею 60 ЦПК України, процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами факту введення її ОСОБА_1 в оману, тобто ОСОБА_2 не довела, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений нею під впливом обману зі сторони ОСОБА_1.

Якихось достовірних доказів про те, що ОСОБА_2 була введена при цьому в оману щодо обставин які мають істотне значення суду не надано. Надані пояснення ОСОБА_2 та її представника в суді щодо ведення відповідача в оману при укладенні договору купівлі-продажу квартири, суд вважає надуманими в зв'язку з погіршенням на даний час стосунків щодо продажу даного майна.

Також суд вважає, що з огляду на вимоги п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ОСОБА_2 також не довела, а суд на встановив того факту, що 18.10.2016 року під час укладення договору купівлі-продажу відповідачка ОСОБА_2 перебувала під впливом обману з боку ОСОБА_1.

Більше того, в судовому засіданні достовірно встановлено, що всі дії ОСОБА_2 були направлені на підготовку документів для продажу квартири та для наступного укладання договору купівлі-продажу, а контрагентом по даній угоді була особа, яка була її знайомою, оскільки ОСОБА_1 являється онучкою її сестри.

Водночас, відповідно до п.5 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18.10.2016 року, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 83 113,00 грн., які на момент підписання цього договору повністю оплачені ОСОБА_1 та отримані ОСОБА_2 до підписання цього договору. На момент підписання договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунку.

Згідно п.15 Договору, ОСОБА_2 стверджувала, що договір не укладається під впливом тяжкої для неї обставини.

Згідно п.18 Договору, сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Згідно п.21 Договору, сторонам роз'яснено всі правові наслідки приховування реальної продажної вартості квартири.

Таким чином, сторони договору загалом і ОСОБА_2 зокрема, засвідчили, що зазначена ціна відповідає домовленості продавця та покупця, підтвердили факт повного розрахунку та отримання ОСОБА_2 грошей за продаж квартири, підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу метою якого є реальний оплатний перехід права власності на квартиру.

Крім цього, виходячи з п. 23 Договору, ОСОБА_2 вказує, що їй повністю зрозумілий зміст договору і що немає жодних нез'ясованих питань. А виходячи з п.25 Договору вона погодилася, що договір містить всі наявні домовленості між сторонами, а ті, що до нього не ввійшли є недійсними та відміненими.

Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 слід стягнути в користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви у розмірі 1280 грн..

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 31, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, виселення із квартири попереднього власника та вселення у неї нового власника задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з даної квартири.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1280 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І. про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.