У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на вказану квартиру у рівних частинах по Ѕ частині за нею та відповідачем.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що з 25 вересня 2004 року по 07 вересня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_4 просила позов задовольнити.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, яка придбана за договором купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2012 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини вказаної квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, відхилено, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, а тому обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладається саме на останнього.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та обґрунтовано виходили з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, як така, що придбана в період шлюбу, оскільки відповідачем не доведено її придбання за особисті кошти, а тому підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович