АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/346/17 Доповідач - Ткач З.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Шевчук Г. М., Загорський О. О.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - ОСОБА_1-Т.М. та його

представника ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2016 року ОСОБА_1-Т.М. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинку по вул. Леніна, 21 в с. Скоморохи Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідач ОСОБА_4 його сестра, яка фактично проживає в даному будинку, поміняла замки до вхідних дверей, недопускає його до будинку та користуватися ним, самовільно, без його дозволу розпочала будівельні роботи, які призвели до руйнування будинку.

Протиправними діями позивачки порушується його право на володіння користування та розпорядження майном.

На його вимогу добровільно звільнити жиле приміщення ОСОБА_4 відмовилась.

У зв'язку з цим просив суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачки з належного йому будинку.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року вирішено:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1-Т.М. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що суд не дав належної правової оцінки обставинам, на які він посилався в позовній заяві і вирішив спір з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_1-Т.М. та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній та пояснили, що відповідачка не допускає позивача до будинковолодіння і перешкоджає користуватись як будинком так і земельною ділянкою.

Дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних мотивів.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_1-Т.М. вбачається, що вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 пред'явлені з підстав передбачених ст. 391 ЦК України.

Згідно цієї статті власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права власності на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником свою власністю.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того що, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном спричинених діями відповідачки.

Ці висновки є законними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивачу, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності належить цілий житловий будинок, що знаходиться в с. Скоморохи Тернопільського району Тернопільської області.

Згідно державного акта від 10 серпня 1996 року ОСОБА_1-Т.М. є власником земельної ділянки площею 0,5286 га для ведення підсобного господарства та обслуговування житлових і господарських будівель на території Скоморохівської сільської ради Тернопільського району.

Також встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 згідно відомостей адресно-довідкового бюро зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2.

З пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_4 фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як позовній заяві так і в суді першої інстанції позивач стверджував, що він та відповідачка не є членами однієї сім'ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відноситься особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що відповідачка вселилась в будинок позивача не самовільно, а за його згодою.

У той же час висновок суду про те, що відповідачка вселилась і проживала в житловому приміщені як член сім'ї власника будинку, ґрунтується на припущеннях, оскільки цю обставину заперечував позивач, а доказів які б безспірно доводили її правовий статус, як члена сім'ї позивача, суду не надано.

Окрім того, суд не дав належної оцінки тій обставині, що сторони зареєстровані за різними адресами проживання.

Таким чином, суд помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 116 ЖК України, яка регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї і ці посилання слід виключити з мотивувальної частини рішення суду.

Вирішуючи спір про виселення з підстав передбачених ст. 391 ЦК України суд вірно врахував те, що ОСОБА_1-Т.М. не доведено здійснення перешкод позивачкою у користуванні будинком та земельною ділянкою.

Зокрема позивачем не було надано доказів неправомірної поведінки ОСОБА_4 та вжиття до неї заходів попередження з боку суду, прокурора, міліції чи адміністративної комісії, про що він посилався в позовній заяві.

Також ОСОБА_1-Т.М. не надав докази на підтвердження зазначених ним обставин, що ОСОБА_4 самовільно розпочала будівельні роботи, які призвели до руйнування будинку, систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно дослідив і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та вірно визначив характер спірних правовідносин і обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1-Т. М. до ОСОБА_4 про її виселення.

Підстав до скасування рішення суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала колегії може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: