Справа № 133/1366/17 Провадження № 22-ц/772/2987/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»

на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів,

В с т а н о в и л а:

В липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що з метою придбання трактора він знайшов оголошення про продаж трактора у м. Житомирі та зателефонував за зазначеним в оголошенні номером телефону, де йому було запропоновано прибути до м. Житомира. Там йому повідомили про необхідність внесення попередньої оплати, для чого менеджер виписала рахунок на оплату та запропонувала здійснити платіж у банку, поки вона буде заповнювати договір. Сплативши 18 000 грн. згідно наданого рахунку, він повернувся та надав квитанцію менеджеру, яка в свою чергу надала йому на підписання договір та повідомила, що трактор буде доставлено на його адресу через три дні.

Так 29 травня 2017 року між ним та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 005194 з додатками.

По закінченні триденного терміну трактор йому не доставили, а телефони, за якими він спілкувався із лізинговою компанією раніше, не відповідали. Тому він вирішив розірвати договір.

6 червня 2017 року він направив на адресу відповідача, зазначену у договорі фінансового лізингу, заяву про розірвання договору з вимогою про повернення сплачених коштів. Проте відповідач не вчинив будь-яких дій щодо повернення коштів та не надав відповіді на таку його заяву.

Як вбачається із договору юридичною адресою ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» є м. Київ, вул. генерала Алмазова (Кутузова), 18/7, к. 613. Така ж адреса зазначена як місцезнаходження відповідача і у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Отже договір було укладено поза місцем реєстрації відповідача, тобто поза його офісним приміщенням.

Повідомлення про розірвання договору він направив відповідачу протягом 14 днів з дня підписання договору, але відповідач проігнорував вимоги закону, чим порушив його право, передбачене ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором фінансового лізингу № 005194 від 29 травня 2017 року кошти в сумі 18 000 грн., сплачений комісійний збір банку в сумі 180 грн., неустойку в сумі 2 160 грн., а всього 20 340 грн., у звязку з розірванням договору укладеного поза торговельним або офісним приміщенням відповідача.

28 серпня 2017 року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою просив стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 27 900 грн., із яких 18 000 грн. кошти сплачені за договором фінансового лізингу, 180 грн. комісійний збір банку, 9 720 грн. неустойка нарахована за період з 6 липня 2017 року по 28 серпня 2017 року.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 18 000 грн., комісійний збір банку в сумі 180 грн. та неустойку в розмірі 9 720 грн., а всього 27 900 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави 640 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати рішення та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Зазначив, що рішення вважає незаконним та необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм матеріального права; рішення суду в частині стягнення з відповідача комісійного збору в сумі 180 грн. сплаченого позивачем банківській установі суперечить законодавству, оскільки такі кошти товариство не отримувало.

В судовому засіданні представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважає законним, просить його залишити без змін, пояснивши при цьому, що не заперечуватиме проти виключення із стягненої суми комісійного збору в розмірі 180.00 грн., оскільки ці кошти отримав не відповідач, а банк за надані послуги.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим: суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішує справу згідно із законом, ухвалюючи рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

По справі встановлено, що 29 травня 2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 005194, за умовами якого лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно предмет лізингу, визначений у п. 3.1. цього договору мінітрактор DW 404 D, а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а. с. 3-12).

На виконання цього договору 29 травня 2017 року позивач сплатив кошти в сумі 18 000 грн., зазначивши призначення платежу: авансовий платіж згідно договору 005194 (а. с. 13).

6 червня 2017 року позивач направив на адресу відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» вимогу про повернення сплачених коштів у звязку із розірванням договору, якою повідомив відповідача про розірвання ним договору на підставі ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів з дня його укладення та вимагає повернення сплачених ним коштів протягом 30 днів з моменту повідомлення про розірвання договору, висловленого у цій вимозі (а. с. 14).

Така вимога отримана ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 7 червня 2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 15).

Відповідач відповіді на таку вимогу позивачу не надав та сплачених позивачем коштів в звязку з розірванням договору позивачу не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно положень ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій сторін (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3).

Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Відповідно до п. 4.4.2. договору фінансового лізингу № 005194 від 29 травня 2017 року лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та цим договором випадках.

Частинами 3 та 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.

В розумінні п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» офісне приміщення це будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться субєкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво.

Відповідно до ст. 93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно зі ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій (ч. 1). Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи (ч. 2). Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ч. 5).

ОСОБА_4 довідки про юридичну особу вбачається, що зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» є місто Київ, вул. Кутузова, 18/7, к. 613; дані про відокремлені підрозділи юридичної особи у Єдиному державному реєстрі відсутні (а. с. 31-33).

У договорі фінансового лізингу № 005194 від 29 травня 2017 року місцезнаходження лізингодавця ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зазначено юридичну адресу: м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, к. 613 (а. с. 3-9). При цьому судом встановлено та не заперечується відповідачем, що договір укладено не за юридичною адресою відповідача, а у м. Житомирі.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що договір фінансового лізингу № 005194 від 29 травня 2017 року укладено поза торговельними або офісними приміщеннями, а тому зазначений договір підпадає під дію ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги відповідача в тому, що договір укладено в м. Житомирі у приміщенні, де працюють працівники товариства, яке є офісним приміщенням в розумінні п. 6 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (ч. 1).

Заперечуючи проти позову, відповідач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що у м. Житомирі, де було укладено договір фінансового лізингу із позивачем, знаходиться офісне приміщення, в якому розташовані філія або структурний підрозділ або представництво юридичної особи ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Натомість судом встановлено, що у Єдиному державному реєстрі дані про відокремлені підрозділи цієї юридичної особи відсутні (а. с. 31-33), що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Як встановлено судом із письмовою вимогою про розірвання договору фінансового лізингу № 005194 від 29 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача 6 червня 2017 року, тобто в межах строку, встановленого ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином в розумінні ч. 3 ст. 651 ЦК України договір є розірваним.

Проте у визначений частиною 4 цієї статті тридцятиденний термін відповідач не повернув позивачу кошти, сплачені ним за договором.

Частиною 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним за договором коштів в сумі 18 000 грн. та неустойки за несвоєчасне повернення сплачених коштів в сумі 9 720 грн. (в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки за період з 6 липня 2017 року по 28 серпня 2017 року за 54 дні).

Разом з цим колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 180 грн., які були сплачені позивачем як комісійний збір банку, з огляду на те, що згідно квитанції № 25/КЗ від 29 травня 2017 року такі кошти були сплачені позивачем на користь АТ «Ощадбанк», а не на користь відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (а. с. 13). Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 93, 95, 651, 806 ЦК України, ст. 1, 12 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 10, 60, 212, 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року в частині стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 комісійного збору банку в сумі 180 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в частині стягнення 180 грн. комісійного збору банку відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська