АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Луговому Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2017 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А

У грудні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 за участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що 31.07.1996 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2015 було розірвано. Позивач, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Відповідач з 2014 року не проживає у спірній квартирі, не бере участі у витратах, пов'язаних з утриманням квартири та з оплатою комунальних послуг. В спірній квартирі відсутнє майно, що належить відповідачу. На підставі викладеного просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Справа № 755/22113/15-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/11385/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Під час розгляду справи позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 за участю третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та просила визнати ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.2-3, том 2).

Ухвалою суду від 17.05.2016 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_4, який діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Дані позовні вимоги мотивовані наявністю конфліктних відносин між сторонами у справі, результатом яких є здійснення позивачем перешкод у користуванні спірною квартирою як йому, так і його неповнолітнім дітям ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

В ході розгляду справи відповідач уточнював позовні вимоги та остаточно просив усунути перешкоди у користуванні квартирою тільки йому - ОСОБА_4, шляхом його вселення у спірну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.5).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2017 позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_4 шляхом вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2017 доповнено вказане судове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 88 грн. 80 коп.

Не погодилась із рішенням суду ОСОБА_3, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права та у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи. Скаржник вказує на те, що суд не звернув уваги на те, що шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 розірвано рішенням суду від 17.03.2015, сторони не ведуть спільне господарство та не проживають однією сім'єю з осені 2014 року. Відповідач відсутній у спірній квартирі через неповажні причини починаючи з осені 2014 року проживає з іншою сім'єю. Відповідач впродовж 2015-2017 років не звертався до власників в вимогою про надання йому ключів та вселення у спірну квартиру, жодного разу не здійснювалась ним оплата за фактично нараховані комунальні послуги, що в свою чергу порушує права співвласників квартири. Тому позивач вважає, що наявні всі правові підстави для задоволення первісного позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

На підставі зазначеного, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_14 та третя особа ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Тому, керуючись положеннями ст. ст.303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела відсутності відповідача у спірній квартирі через неповажність причин, що є її обов'язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконала вимоги ст.10 ЦПК України. Тому відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Натомість судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сім'ї власника спірної квартири, і остання перешкоджає користуванню квартирою, замінила замки на вхідних дверях спірної квартири та не допускає відповідача. За таких обставин, задоволені позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_4. Обставини щодо непроживання малолітньої дитини ОСОБА_12, в спірній квартирі з моменту реєстрації визнані сторонами у справі, тому вимоги про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом задоволені судом.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.04.1999, виданого відділом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_15 в рівних долях (т.1 а.с.16).

ОСОБА_15 зареєструвала шлюб, внаслідок чого змінила прізвище на «ОСОБА_7», що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.15).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у вказаній квартирі 05.06.2008 як член сім'ї співвласника квартири. А саме в період з 31.07.1996 позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2015 шлюб між ними розірваний, рішення набрало законної сили після перегляду апеляційним судом 24.06.2015. Даними судовими рішеннями було встановлено, що сторони не проживають разом з осені 2014 року, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки не ведуть спільне господарство (т.1 а.с.9-11,12-14).

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі або та сама особа, щодо якої встановлені ці обставини.

В обґрунтуванні зустрічного позову відповідач вказує на те, що в 2014 році він разом із сім'єю покинув спірне житлове приміщення у зв'язку з непорозуміннями з тещею ОСОБА_6 (т.1 а.с.79). Також відповідач не заперечував твердження позивача про відсутність здійснення ним витрат на утримання житла.

А отже є доведеною та обставина, що відповідач з осені 2014 року не проживає у спірній квартирі, витрати на її утримання не несе.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції послався на наявність конфліктних відносин між сторонами. Проте, сам по собі факт наявності таких відносин не може свідчити про наявність перешкод у користуванні відповідачем спірним приміщенням та бути поважною причиною його відсутності за місцем реєстрації понад встановлені законом строки.

На підтвердження наявності перешкод у користуванні житлом сторона відповідача посилається на наявність звернень до правоохоронних органів.

З Висновку Дніпровського управління поліції Головного управління поліції в м. Києві від 31.12.2015 вбачається, що ОСОБА_16 11.12.2015 звертався до органів поліції з приводу встановлення невідомих громадян, які проживаються в спірній квартирі та не допускаються його сім'ю до проживання. В ході перевірки було встановлено, що невідомі особи є наймачами цього житла (т.1 а.с.87-88). Таким чином, відповідач звертався до правоохоронних органів не з приводу неправомірних дій позивача, а інших осіб. До того ж вказане звернення було здійснено після закінчення річного терміну встановленого законом, протягом якого зберігається право користування. Матеріали справи не містять даних про суть звернення ОСОБА_4 до поліції 25.11.2015 та 23.02.2016, про які зазначено у довідці Дніпровського управління поліції Головного управління поліції в м. Києві від 05.04.2016 (т.1 а.с.86), а тому посилання на ці звернення не можуть бути прийняті до уваги суду.

Враховуючи, що в ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_4 не доведено наявності поважних причин його відсутності у спірній квартирі понад рік та/або здійснення ним обов'язку по утриманню спірної квартири, не встановлено наявності інших домовленостей між учасниками правовідносин, апеляційний суд приходить до висновку, що він в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом.

За наведених обставин висновок суду перш інстанції про недоведеність вимог первісного позову, а також про доведеність обставин наявності перешкод у користуванні спірним житлом не можна визнати обґрунтованим.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання малолітньої дитини ОСОБА_12 такою, що втратила право користування спірним житлом суд першої інстанції послався на визнання цих обставин сторонами у справі.

Проте, судом не враховані наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків.

Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_12 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3, не є членом сім'ї власників спірного житлового приміщення, була зареєстрована у спірній квартирі як за місцем проживання свого батька ОСОБА_4. Таким чином, право користування житловим приміщенням ОСОБА_12 є похідним від права її батька ОСОБА_4. Оскільки батько ОСОБА_4 є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, правові підстави для проживання та реєстрації малолітньої ОСОБА_12 в спірній квартирі відсутні.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (стаття 309 ЦПК України).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314-316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2017 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2844, 81 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: