АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2084/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1501/К/17 ОСОБА_1
Категорія № 39 (І ) Доповідач Бондар Я.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Видрик А.А.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання частково недійсним спадкового договору та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним спадкового договору та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 21 жовтня 1953 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6. В період шлюбу вони за договором купівлі-продажу від 04 квітня 2007 року придбали квартиру АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано за ОСОБА_6 ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7 11 грудня 2009 року уклали спадковий договір, за умовами якого, відповідач зобовязалася виконувати передбачені договором розпорядження відчужувача в рахунок набуття в разі його смерті права власності на нерухоме майно. 10 грудня 2011 року ОСОБА_6 помер.

Після смерті чоловіка вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Однак їй було розяснено, що право власності на всю квартиру перейшло до відповідача на підставі спадкового договору.

Позивач вважає, що діями відповідача порушено її право власності, оскільки стороною спадкового договору, вона не була, жодних розпоряджень своєю ? часткою квартири не вчиняла. Після уточнення позовних вимог у травні 2015 року просила суд : визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2. Визнати недійсним спадковий договір укладений 11 грудня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині набуття ОСОБА_7 правва власності на належну ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності ? частину квартири. Зобовязати ОСОБА_7 надати ОСОБА_2 оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_6 та оригінал договору купівлі- продажу, оригінал спадкового договору.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним спадковий договір, укладений 11 грудня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині набуття ОСОБА_7 права власності на належну ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, з моменту його вчинення. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 в спільній сумісній власності подружжя.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року ОСОБА_7 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Зокрема вважає, що судом не взято до уваги висновки рішення суду у справі 182/6999/13-ц, яким встановлено, що позивач при укладанні спірного договору була присутня, розуміла значення своїх дій та дала нотаріально посвідчену згоду на укладання спадкового договору її чоловіком та розпорядження ним спільним майном.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на її думку, залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК України. За змістом ст. 308 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 1953 року (а.с.6).

04 квітня 2007 вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_5, право власності на яку за взаємною згодою було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 квітня 2007 року державним нотаріусом Першої Нікопольської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, реєстровий № 2-492 (а.с.65).

Придбана квартира була їх спільною сумісною власністю і використовувалася ними спільно за взаємною згодою.

11 грудня 2009 року ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7 уклали спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за умовами якого, відповідач зобовязалася виконувати передбачені договором розпорядження відчужувача в рахунок набуття в разі його смерті права власності на належне йому майно. (а.с. 93-94).

Згідно пунктів 2.1., 2.2. спадкового договору за життя відчужувача на набувача покладається обов'язок виконувати наступні дії:- сплачувати у встановлені строки комунальні платежі, а також вартість послуг з користування електроенергією та міським телефонним зв'язком;- забезпечувати належними лікувальними засобами, вартість яких визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість;

- здійснити комплекс засобів з поховання відчужувача, про що повинен надати нотаріусу свідоцтво про смерть та документ, який підтверджує поховання відчужувача.

ОСОБА_9 помер 10 грудня 2011 року (а.с. 63,77).

Після його смерті ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжя за час шлюбу. Однак їй було відмовлено та розяснено, що право власності на всю квартиру перейшло до відповідача на підставі спадкового договору (а.с. 74-88).

Судом встановлено, що під час посвідчення спадкового договору позивач ОСОБА_2 надала письмову згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_6 з ОСОБА_7 спадкового договору на квартиру АДРЕСА_6 (а.с.9, 93-94).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 посилалась, що її право власності порушено відповідачем, при укладанні спірного спадкового договору ОСОБА_6 діяв лише від свого імені, вона не уповноважувала його розпоряджатися належною їй часткою квартири в спільній сумісній власності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 при укладанні спірного спадкового договору мав право на розпорядження лише часткою квартири, що належала йому на праві спільної сумісної власності. Тому спірний договір в частині розпорядження, відчуджувачем часткою квартири, що належала на праві спільної сумісної власності його дружині ОСОБА_2, на розпорядження якою він не мав повноважень, суд визнав недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відповідно до ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент учинення правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як видно з матеріалів справи квартира АДРЕСА_6 на праві спільної сумісної власності належала подружжю ОСОБА_2, оскільки придбана 04 квітня 2007 року під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, іншого сторонами не доведено.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З огляду на текст оскаржуваного спадкового договору він має зобовязання набувача ОСОБА_4 лише щодо відчужувача ОСОБА_6 Жодних зобовязань набувача стосовно позивача ОСОБА_2 договір не містить. Іншого житла позивач не має. Отже, спірний договір порушує право позивача на нерухоме майно, яке підлягає захисту.

Під час укладання спірного договору ОСОБА_6, мав права на розпорядження лише своєю часткою у спільному сумісному майні подружжя, а саме спірною квартирою.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про не врахування судом рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області №182/6999/13-ц від 07.05.2014 року, яким відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_7 про розірвання спадкового договору, оскільки мотиви та правові підстави у цій справі зовсім різні, тому не мають преюдиційного значення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду, на підставі ст.308 ЦПК України, має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: