Справа № 161/2022/17
Провадження № 2/161/1493/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивує тим, що 25.07.2011 між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 2 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позичальник ОСОБА_2 свої зобовязання по кредитному договору не виконав, станом на 31.12.2016 у нього утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі з процентами та штрафами в розмірі 49 104,12 грн.

А тому просив, стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та витрати по сплаті судового збору.

Представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову не визнав. Суду пояснив, що відбував покарання в місцях позбавлення волі протягом 6 років, мама надала довідку в банк про його засудження. Вважає, що банк повинен був направити повідомлення за місцем відбування покарання, щоб відраховували з заробітку. Після звільнення звертався в банк, однак там відбувається реорганізація.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 546, 549, 550, 556 ЦК України.

Судом встановлено, що 25.07.2011 між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, укладено договір № б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 6-22). Умовами кредитування також передбачені порядок нарахування та сплати процентів, погашення боргових зобовязань, комісії, пені та штрафи.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, порушуючи умови договору, свої зобовязання за договором належним чином не виконував, в частині погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування ним.

Відбування відповідачем покарання у виді позбавлення волі не призупиняє кредитних правовідносин. Знаючи про наявність у нього кредиту, перебуваючи в місцях позбавлення волі, відповідач не вживав заходів для виконання кредитних зобовязань.

З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за договором (а.с. 4,5) вбачається, що станом на 31.12.2016 у позичальника перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 49 104,12 грн., з яких: заборгованість за кредитом 3 090 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 39 430,05 грн., заборгованість по пені та комісії 3 769,59 грн., штраф передбачений умовами договору 2 814,48 грн.

Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

А тому, позов в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками підлягає до задоволення в повному обсязі в розмірі 42 520,05 грн. (3090 грн. + 39 430,05 грн.).

Разом з тим, заявивши вимогу про стягнення з відповідача пені та штрафу за невиконання умов договору банк застосував подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобовязання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Застосування до відповідача подвійної відповідальності суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, відповідно до яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, а зобовязання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а отже вимога про стягнення неустойки в частині стягнення штрафу до задоволення не підлягає.

Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 21.10.2015 року справа №6-2003цс15, і відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування.

А тому, до задоволення в частині санкцій підлягає вимога щодо стягнення з відповідача лише пені.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Станом на день ухвалення рішення нарахований банком за весь період дії договору розміру пені становить 3 769,59 грн.

Кредитним договором не передбачено іншого (збільшеного) строку позовної давності щодо нарахування пені. А тому, підлягає до застосування норма ст. 258 ЦК України, якою установлено річний строк для стягнення пені.

З представленого банком розрахунку заборгованості розмір пені за період з 10.01.206 по 31.12.2016 становить 1 200 грн. (а.с. 5).

Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача кредитну заборгованість в сумі 43 720,05 грн., з яких: заборгованість за кредитом 3 090 грн., заборгованість за відсотками 39 430,05 грн., заборгованість за комісією та пенею 1 200 грн.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 197, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 509, 510, 511, 525, 526, 536, 553, 554, 651, 1054, 1055 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.07.2011 року в розмірі 43 720 (сорок три тисячі сімсот двадцять) гривень 05 копійок, з яких: заборгованість за кредитом 3 090 грн., заборгованість за відсотками 39 430,05 грн., заборгованість за комісією та пенею 1 200 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 600 (одну тисячу шістсот) гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій