Номер провадження: 22-ц/785/6628/17
Номер справи місцевого суду: 522/4198/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про повернення безпідставно набутих коштів, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Іванського Андрія Йосиповича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2017 року,

встановила :

03.03.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, уточнивши який просив стягнути солідарно з Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради грошові кошти у сумі 390 656,10 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 30.10.2003 року між ним та Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі «Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради від 28.02.2011 року») було укладено договір купівлі-продажу №161 (підвального приміщення загальною площею 182,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п.2.1. вищезазначеного Договору ОСОБА_2 вніс вартість об'єкта купівлі-продажу у розмірі 77 000 грн., валютний еквівалент 14 442 долара США на вказаний в Договорі №161 від розрахунковий рахунок Продавця. Відповідно до Акту прийому-передачі №174 від 31.10.2003 року об'єкт продажу було передано ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.06.2014 року, залишеному без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу №161 від 30.03.2003 року з підстав протиправності рішення Одеської міської ради від 26.03.2003 року №1046-ХХІУ «Про приватизацію та відчуження об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси у 2003 році» в частині включення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації зазначеного підвального приміщення. У зв'язку з тим, що Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради) не мало законних прав для відчуження зазначеного майна, ОСОБА_2 вважав, що кошти, які були отримано за недійсним договором №161 були отриманні відповідачами безпідставно та мають бути повернуті йому. На його звернення з цього приводу від піді отримано не було, що стало підставою для звернення з зазначеним позовом. Крім того ОСОБА_2 вважав, що протиправними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив в 10000,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 390 656,10 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Іванський А.Й. подав апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу Іванський А.Й. обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано те, що кошти, які були одержані Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради від фізичної особи ОСОБА_2 в повному обсязі було перераховано до бюджету м. Одеси, а отже на рахунку Департаменту залишків на рахунках немає. Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 04.04.2017 року власником нежилого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, тобто були відсутні правові підстави для стягнення грошових коштів. Також Іванський А.Й. вважає, що вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи не містять доказів, що представник позивача є фахівцем в галузі права, також не надано доказів розрахунку розміру витрат на правову допомогу.

Представник апелянта в судове засідання не з'явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на те, що судове засідання, на яке посилається апелянт, призначено на інший час, а тому причини не явки в судове засідання визнано неповажними.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 30.10.2003 року між ОСОБА_2 та Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі «Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради від 2.8.02.2011 року») було укладено договір купівлі-продажу №161 підвального приміщення загальною площею 182,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1. «Покупцем» за вищевказаним Договором №161 від 30.10.2003 року є ОСОБА_2, а «Продавцем» Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

Вказане вище приміщення було включено в Додаток №1 на підставі рішення Одеської міської ради №961 -XXIV від 20.01.2003 року під номером 14 і підлягало відчуженню шляхом проведення публічного аукціону, оголошення про проведення якого розміщувалося у Всеукраїнській газеті «Фондова панорама». Саме з оголошення у зазначеній вище газеті ОСОБА_2 дізнався про продаж спірного приміщення.

Відповідно до п.2.1. вищезазначеного Договору «Покупець» ОСОБА_2, зобов'язаний внести вартість об'єкта купівлі-продажу у розмірі 77 000 грн., валютний еквівалент 14 442 долара США за курсом 533,19 грн. до 100 доларів США, встановлений Національним банком України станом на 30.10.2003 року.

Дану суму у розмірі 77 000 гри., валютний еквівалент 14 442 долара США позивачем було внесено на вказаний в Договорі №161 від 30.10.2003 року розрахунковий рахунок Продавця, тобто Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

Відповідно до Акту прийому-передачі №174 від 31.10.2003 року об'єкт продажу було передано ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.06.2014 року по справі 2/522/4182/13 було вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу №161 від 30.10.2003 року нежитлового приміщення на аукціоні у вигляді підвального приміщення площею 182,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, укладений між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та фізичною особою ОСОБА_2

10.12.2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ по справі 2/522/4182/13 було вирішено залишити без змін рішення апеляційного суду Одеської області від 05.06.2014 року та рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24.04.2014 року в незміненій частині залишити без змін.

Таким чином, Договір купівлі-продажу №161 від 30.10.2003 року нежитлового приміщення на аукціоні у вигляді підвального приміщення площею 182,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, укладений між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та ОСОБА_2 є недійсним.

Підставою для прийняття рішення апеляційним судом Одеської області, яке було залишено без змін судом касаційної інстанції щодо визнання вищезазначеного Договору недійсним стало перш за все прийнята постанова Вищого адміністративного суду України від 24.01.2012 року по справі №2-а-7899/08/1570, якою визнано протиправним рішення Одеської міської ради від 26.03.2003 року №1046-ХХІV «Про приватизацію та відчуження об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси у 2003 році» в частині включення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації, підвального приміщення площею 182,5 кв.м. житлового будинку по АДРЕСА_1. В даній постанові на підставі матеріалів справи встановлено що спірне підвальне приміщення є допоміжним приміщенням будинку, а відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення будинку передаються у власність квартиронаймачів безоплатно та не підлягають приватизації». Тому даною постановою було визнано протиправним рішення Одеської міської ради від 26.03.2003 року №1046-ХХІУ «Про приватизацію та відчуження об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси у 2003 році» в частині включення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації, підвального приміщення площею 182,5 кв.м. житлового будинку по АДРЕСА_1.

Також при визнанні договору купівлі-продажу №161 від 30.10.2003 року недійсним, апеляційним судом Одеської області було взято до уваги те, що згідно відповіді КП ЖКС «Фонтанський» від 25.02.2009 року в спірному приміщенні знаходяться теплові комунікації та комунікації щодо водовідведення, в тому числі запірна арматура на постачання холодної води у будинок. В будинку розташовано 28 квартир, які на 2003 рік є приватизованими. При таких обставинах суд апеляційний інстанції зробив висновок, що об'єкт договору купівлі-продажу №161 від 30.10.2003 року є допоміжним приміщенням, який відповідно до ч.2 ст. 1 0 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передаються у власність квартиронаймачів безоплатно та не підлягають приватизації». Зазначено право викладено також і в ст. 382 ЦК України та рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 у справі 1-2/2004 та від 09.11.2011 року №14-рп/2011.

Відповідно до ст. 469 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на момент укладення недійсного договору, особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Такий же обов'язок виникає, коли підстава, на якій придбано майно, згодом відпала.

Такий же обов'язок встановлено і ст. 1212 ЦК України в редакції 2003 року.

У зв'язку із тим, що Договір купівлі - продажу №161 від 30.10.2003 року визнано недійсним, то позивач має право на повернення суми 390 656,10 грн.

На виконання умов п.2.1. вищезазначеного договору ОСОБА_2 сплатив Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської влади вартість об'єкта купівлі-продажу у розмірі 77 000 грн., валютний еквівалент 14 442 долара США за курсом 533,19 грн. до 100 доларів США, встановлений Національним банком України станом на 30.10.2003 року. Згідно п. 2.2. Договору купівлі-продажу № 161 встановлено, що розрахунки за об'єкт купівлі-продажу здійснюються згідно з Положенням «Про застосування валютного еквівалента при розрахунках за об'єкти комунальної власності», затвердженого рішенням Одеської міської ради № 56-111 від 08.12.1998 року зі змінами до нього від 09.12.1999 року. Валютний еквівалент об'єкта купівлі-продажу, вказаний у п. 2.1 цього Договору використовується з моменту укладення Договору купівлі-продажу об'єкта. Вартість об'єкта корегується на день сплати за об'єкт з урахуванням курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України, але не нижче курсу на день продажу.

Тому, безпідставно отримані кошти за об'єкт мають бути повернуті позивачу з врахуванням Положення «Про застосування валютного еквівалента міри розрахунках за об'єкти комунальної власності», яке застосовувалось при укладенні договору №161 від 30.10.2003 року, тобто згідно курсу гривні до долара США встановленого Національним банком України на день звернення, який на 28.02.2017 року встановлений 2705.3672 грн. до 100 дол. США.

Оскільки, позивачем сплачено за об'єкт грошову суму еквіваленту 14 442 дол. США, отже поверненню належить гривневий еквівалент в сумі: 14 442 дол. США. х 27,05 = 390 656,10 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.2003 року грошові кошти були переведені позивачем на рахунок Представництва по управлінню комунальною власність Одеської міської ради, а тому грошові кошти повинні бути стягненні тільки з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, так як Одеська міська рада не була стороною договору купівлі-продажу.

Висновки суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди ніким не оскаржені, а тому колегією вони не перевіряються.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Позивач надав докази надання йому правової допомоги та відповідної оплати за цю допомогу, звіт про надання правової допомоги згідно положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а тому витрати про надання правової допомоги підлягають стягненню з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у розмірі 4 000,00 грн.

У зв'язку з висновком про часткове задоволення позову, постановляючи рішення, суд має стягує суму судового збору у розмірі 3906,56 грн. з відповідача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь позивача за результатами розгляду справи.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання доводів позову та заперечень на позов, яким суд надав належну правову оцінку.

Посилання відповідача на відсутність коштів не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення витрат на правову допомогу, оскільки матеріали справи не містять доказів, що представник позивача є фахівцем в галузі права, також не надано доказів розрахунку розміру витрат на правову допомогу, спростовуються матеріалами справи.

Послання апелянта на ту обставину, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 04.04.2017 року власником нежилого підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, тому відсутні правові підстави для стягнення грошових коштів є необґрунтованими з огляду на таке.

Як вже було зазначено, рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.06.2014 року, договір купівлі-продажу №161 від 30.10.2003 року нежитлового приміщення на аукціоні у вигляді підвального приміщення площею 182,5 кв.м. за адресою :АДРЕСА_1, укладений між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та фізичною особою ОСОБА_2, визнано недійсним.

Отже, позивач не являється власником вказано нерухомого майна, а тому не може вирішувати питання щодо видалення відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Іванського Андрія Йосиповича - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева