Ухвала

іменем україни

07 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук КатеринаВолодимирівна, про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року перший заступник прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що державному підприємству «Пуща-Водиця» (далі - ДП «Пуща-Водиця») надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 421,4907 га. Листом від 27 серпня 2013 року ДП «Пуща-Водиця» надало добровільну згоду на припинення права постійного користування земельної ділянки площею 63,401 га, з метою забезпечення потреб робітників підприємства та працівників агрокомбінату, мешканцям села. Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 жовтня 2013 року припинено права постійного користування ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» земельною ділянкою площею 63,401 га у межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, переведено вказані землі до земель запасу. Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 грудня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 1 га, розташованої у с. Петропавівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства, передано безоплатно земельну ділянку у власність останньої. У подальшому ОСОБА_5 отримано свідоцтво про право власності на вищевказану земельну ділянку та 06 серпня 2014 року за договором купівлі-продажу відчужено її ОСОБА_4, який зареєстрував своє право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що спірне рішення сільської ради прийняте всупереч вимогам діючого законодавства та з перевищенням меж компетенції. Так, спірна земельна ділянка відносилась до земель державної власності, тому вирішувати питання мав власник в особі відповідного органу виконавчої влади. Також при припиненні права постійного користування документація із землеустрою не розроблялась та сільської радою не затверджувалась. Оскільки був порушений порядок припинення права користування земельною ділянкою, то всі рішення щодо відведення земельної ділянки, які в подальшому приймались, є незаконними.

Враховуючи викладене, перший заступник прокурора Київської області просив: визнати недійсним рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 жовтня 2013 року «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та рішення від 12 грудня 2013 року «Про затвердження землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у с. Петропавлівська Борщагівка Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 серпня 2014 року «Про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку»; витребувати земельну ділянку на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Київській області із незаконного володіння ОСОБА_4

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі першого заступника прокурора Київської області, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що згідно з розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 15 листопада 2002 року № 434 ДП «НДВА «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 421,4907 га та видано державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1.

Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області до ДП «НДВА «Пуща-водиця» направлено листа від 14 серпня 2013 року № 1-12/895 щодо розгляду питання можливості передачі до земель запасу сільської ради земельних ділянок загальною площею 58,8597 га, які розташовані у межах с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області та перебувають у постійному користуванні вказаного державного підприємства. Цим же листом сільська рада, у зв'язку із значним ростом кількості населення та необхідністю будівництва дитячого садка, школи та спортивного комплексу, клопотала перед ДП «НДВА «Пуща-Водиця» про можливість передачі до земель запасу іншої земельної ділянки площею 4,5413 га, яка також находиться на території вказаного села (а. с. 14).

Після погодження листом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27 серпня 2013 року № 37-31-1-13/17108 (а. с. 16), ДП «НДВА «Пуща-Водиця» повідомило Петропавлівсько-Борщагівську сільську раду про те, що не заперечує проти припинення права постійного користування в порядку, встановленому законодавством, частиною земельної ділянки площею 63,401 га, яка знаходиться у межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради та перебуває в постійному користуванні (а. с. 17).

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 жовтня 2013 року № 11 припинено право постійного користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» на земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 63,401 га, розташовані в межах села Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області (а. с. 15).

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 грудня 2013 року № 55 затверджено проект землеустрою щодо відведення за рахунок спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1 га для ведення особистого селянського господарства (а. с. 12).

У подальшому ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно та відчужила набуту земельну ділянку на користь ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня 2014 року.

Право власності ОСОБА_4 зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 серпня 2014 року.

Порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою регулюється ст. 142 ЗК України, відповідно до якої припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Пунктом 7 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року №5245-VI (надалі - Закон), що набув чинності 01 січня 2013 року, встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Відповідно до пунктів 3 та 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» п. 4 цього розділу.

У державній власності залишаються, зокрема, розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони.

Разом із тим, статтями 125 та 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктами 5 та 6 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 06 вересня 2012 року № 5245-VI встановлено, що державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно із ст. 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

У разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються:

у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами;

за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази здійснення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності держави на спірні земельні ділянки і на існування таких обставин прокурор звертаючись із позовом до суду, не посилався, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що повноваження щодо припинення права постійного користування спірними земельними ділянками, які знаходились в межах с. Петропавлівська-Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, належало саме Петропавлівсько-Борщагівській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області, а не Головному управлінню Держземагенства у Київській області.

Отже, ДП «Пуща-Водиця» у відповідності до ст. 142 Земельного кодексу України скористалося своїм правом добровільно відмовитися від користування земельними ділянками, погодивши відмову з Міністерством аграрної політики та продовольства України (а. с. 16), та звернувшись відповідно до діючого законодавства із заявою до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (а. с. 17), як повноважного на момент звернення органу вирішувати питання припинення права землекористування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що припинення права на спірну земельну ділянку прийнято відповідно до вимог закону і розпорядився нею орган місцевого самоврядування у вставленому порядку. Оскільки орган місцевого самоврядування діяв відповідно до закону, то земельна ділянка ОСОБА_5 набута правомірно, яка у свою чергу відчужила її ОСОБА_4, в зв'язку із чим відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист людини і основоположних свобод, право власника підлягає захисту.

З огляду на наведене, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора є законним і обґрунтованим.

Відхиляючи доводи касаційної скарги, щодо невідповідності ухвалених у справі рішень правим позиціям Верховного Суду України, колегія суддів зазначає, що обставини справи, що переглядається є відмінними від тих що наводяться прокурором та враховує ч. 1 ст. 355 та ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.

Зокрема, у справі № 6-254цс15 та справі № 21-459а13, йшлося про порушення порядку добровільної відмови від права постійного користування земельними ділянкам, а саме, відсутність згоди Міністерства аграрної політики та продовольства України. В межах справи, що переглядається, судами установлено, що відмова ДП «НДВА «Пуща-Водиця» від права користування спірною земельною ділянкою була погоджена з Міністерством аграрної політики та продовольства України, про що свідчить лист від 27 серпня 2013 року № 37-31-1-13/17108 (а. с. 16).

У справі № 3-18гс12 судом було зроблено висновок про наявність підстав для скасування рішення міської ради з огляду на порушення ст. 16, частин 2, 3 ст. 84, частин 3, 4 ст. 142, ч. 8 ст. 149 та п. 12 перехідних положень ЗК України (виключні повноваження Кабінету Міністрів за ст. 149 ЗК). В межах справи, що переглядається, на момент припинення права користування п. 12 прикінцевих положень ЗК втратив чинність, натомість діяли Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року.

У справі № 3-99гс14 встановлено порушення порядку добровільної відмови ДП «Санаторій «Курпати» ЗАТ ЛОЗП України «Укрпрофоздоровниця» від права постійного користування частиною земельної ділянки площею, а саме за відсутністю згоди Фонду державного майна України. По справі яка розглядається судом добровільна відмова від права постійного користування спірними земельними ділянками ДП «НДВА «Пуща-Водиця» була погоджена Міністерством аграрної політики та продовольства України.

Колегія суддів погоджується з висновками судів щодо відсутності необхідності розробки технічної документації із землеустрою при припиненні права постійного користування, оскільки чинне законодавство, що регулює правовідносини у сфері землеустрою, не містить прямої норми щодо обов'язковості розробки проекту землеустрою у випадку добровільної відмови від постійного користування частиною земельної ділянки.

Відхиляючи доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами практики Європейського суду з прав людини - як самостійної підстави для відмови у задоволені позовних вимог, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 14 Конституції України проголошує, що право власності на землю гарантується. Основним законом також передбачається, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізовується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У відповідності до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 р.) зазначається, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної протиправної поведінки самої фізичної особи.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02) констатується, що «… оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина (фізичної особи), то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже, визнання недійсним договору, згідно з яким особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України», що набуло статусу остаточного 16 березня 2017 року суд визнав позбавлення права на земельну ділянку (пай) без надання компенсації або іншого виду відшкодування вартості такої ділянки (паю) порушенням статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Отже, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

В межах справи, що переглядається в касаційному порядку, судами не встановлено неправомірних/незаконних/недобросовісних дій відповідачів.

ДП «НДВА «Пуща-Водиця», якому спірна земельна ділянка належала на праві постійного користування до моменту припинення такого права рішенням, що оспорюється прокурором, не визначено як особа, права якої потребують судового захисту. Вимога про повернення земельної ділянки такій особі прокурором у позовній заяві не ставиться, як і не наводиться за наведених обставин підстав для безоплатного вилучення земельної ділянки у ОСОБА_4

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що втручання у право ОСОБА_4 на мирне володіння своїм майном носить ознаки непропорційного, та становитиме для відповідачки надмірний тягар, що свідчить про порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на вимогах закону та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами попередніх інстанцій наданих доказів безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у судах обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської областівідхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К.Гримич