Справа № 465/3640/16 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1349/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну скаргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в розмірі 241614,91 грн

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачки на його користь кошти у розмірі 241614,91 грн. Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Зокрема посилається на те, що ним, як поручителем за договором поруки, 05.09.2013 р. повністю були виконані зобов»язання за кредитним договором від 26.01.2012 року, укладений між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_4, а саме ним сплачено залишок заборгованості і розмірі 241614,91 грн. Однак ОСОБА_4 не повернула кошти, що були ним сплачені, а тому він звернувся із позовом про стягнення цих коштів для належного захисту своїх порушених прав. Також посилається на те, що суд взяв до уваги лише преюдиційну обставину, зазначену в рішенні апеляційного суду Львівської області від 27.02.2015 р., що відповідач, продавши свою частку у ПП «Санодент» в березні 2013 року за 280 тис. грн. передала йому ці кошти для погашення кредиту, проте не врахував вимоги ст. 58 ЦПК України, зокрема, що відповідні обставини повинні підтверджуватися письмовими доказами. Судом також не було враховано, що ним були сплачені особисті кошти, так як на час повернення кредиту вони не проживали з відповідачкою однією сім»єю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4,її представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником.

Частина 1 ст. 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну ) відповідальність поручителя.

У разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов»заний повідомити про це боржника, а в разі пред»явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов»язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він проти вимоги кредитора.(ч. 1 ст. 555 ЦК України).

Стаття 556 ЦК України передбачає, що після виконання поручителем зобов»язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов»язок боржника. До поручителя, який виконав зобов»язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов»язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його зобов»язання.

З матеріалів справи вбачається, що 26.01.2012 р. між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF 016559/ S-1, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала грошові кошти в сумі 560000 грн. строком на 180 місяців на купівлю квартири загальною площею 149,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, виконання якого забезпечено іпотекою вищевказаної квартири, порукою ОСОБА_2 і порукою ПП «Санодент».

З квитанції ПАТ «Фольксбанк» №176131 від 05.09.2013 року вбачається, що платником ОСОБА_4 через ОСОБА_2 сплачено 241614,91 грн., призначення платежу - зарахування коштів на погашення заборгованості кредитний договір погашення заборгованості за кредитним договором № KF 016559/ S-1 від 26.01.2012 року.

Листом ПАТ «Фольксбанк» від 04.11.2013 року № 10-2/27053 підтверджується, що заборгованість за вищезазначеним кредитним договором погашена 05.09.2013 року, цього ж дня ОСОБА_2 на підставі довіреності, наданій ОСОБА_4 29.07.2013 року, передано оригінали правовстановлюючих документів на квартиру.

ОСОБА_2, звертаючись із позовом до ОСОБА_4 просив стягнути на його користь кошти у розмірі 241614,9 грн., стверджуючи, що ним, як поручителем, сплачено особисті кошти для виконання зобов»язань за кредитним договором № KF 016559/ S-1 від 26.01.2012 року.

Пунктом 2.4. договору поруки, укладеного між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_2, передбачено обов»язок поручителя в повному обсязі виконати зобов»язання боржника впродовж 5 банківських днів з моменту отримання вимоги від кредитора - шляхом перерахування суми заборгованості боржника за реквізитами, вказаними в договорі основного зобов»язання. Тобто, підставою виконання поручителем в повному обсязі зобов»язань боржника за кредитним договором, сплата ним заборгованості за кредитним договором, є отримання поручителем вимоги банку, що передбачено ст. 555 ЦК України.

Докази надіслання ПАТ «Фольксбанк» такої вимоги поручителю та докази отримання поручителем вимоги банку про необхідність виконання зобов»язань за кредитним договором, необхідності погашення 241614.9 грн. заборгованості, позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надав.

В матеріалах справи також відсутні належні докази на підтвердження невиконання боржником ОСОБА_4 зобов»язань за кредитним договором, наявності у неї заборгованості по сплаті кредитних коштів за цим договором, а відтак відсутні докази виникнення у поручителя обов»язку по сплаті кредитних коштів, оскільки такий обов»язок виникає у поручителя у випадку невиконання боржником зобов»язань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно взяв до уваги рішення Апеляційного суду Львівської області від 27.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ПП «Лео-тревел», ОСОБА_6, Державного реєстратора Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б. та Заставної Л.Є. про визнання недійсними правочинів, витребування майна та розподіл майна набутого за час спільного проживання, яким встановлено, що для сплати вищевказаного кредиту ОСОБА_4 в березні 2013 року продала свою частку в ПП «Санодент» іншому співвласнику за 280000 грн., які вона передала ОСОБА_2 Цим же рішенням визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, на купівлю якої відповідач взяла кредит на суму 560000 грн.

Тобто, судом апеляційної інстанції встановлено ту обставину, що кошти, отримані від продажу частки в ПП «Санодент», ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 саме для сплати кредиту. З врахуванням ст. 61 ЦПК України зазначена обставина доказуванню не підлягає.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інших доказів, окрім квитанції ПАТ «Фольксбанк» №176131 від 05.09.2013 року, з якої вбачається, що платником ОСОБА_4 через ОСОБА_2 сплачено 241614,91 грн., на погашення заборгованості за кредитним договором № KF 016559/ S-1 від 26.01.2012 року, ОСОБА_2 ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав. Апелянтом не надано жодних доказів, які б підтверджували, що сплачені ним кошти були його особистими коштами.

З врахуванням вищенаведеного, беручи до уваги квитанцію ПАТ «Фольксбанк» №176131 від 05.09.2013 року, якою підтверджується сплата ОСОБА_4 через ОСОБА_2 05.09.2013 року 241614.91 грн. на погашення кредиту, за відсутності інших, ко=рім квитанції, належних та допустимих доказів на підтвердження сплати ОСОБА_2 кредиту за рахунок наданих ОСОБА_4 коштів, передача яких встановлена рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.02.2015 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме за рахунок коштів, наданих відповідачкою, а не за рахунок особистих коштів ОСОБА_2, була сплачена ним решта сума кредиту в розмірі 241614.91 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження внесення ним особистих коштів на погашення кредиту в розмірі 241614.91 грн., такі твердження ОСОБА_2 є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються встановленими обставинами справи, а також обставинами, встановленими рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.02.2015 року, які з врахуванням положень ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.