АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1814/17 Справа № 205/5001/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивачка звернлась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності.

У обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 23 серпня 2003 року по 29 серпня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, титульним власником якої є відповідач.

У зв'язку із тим, що відповідач не визнає право позивачки на 1/2 частину спірної квартири, тим самим порушує її права, у зв'язку із чим, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просила суд, поділити спільне майно - квартиру АДРЕСА_1, набуту з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі в рівних частках; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 551 грн.21 коп. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 21 коп.)

У іншій частині позовних вимог - відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 23 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, між сторонами було укладено шлюб (а.с.8), який на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року розірвано (а.с. 10).

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

На підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2007 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Право власності на вищевказану квартиру належним чином зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.84).

Колегією встановлено, що спірну квартиру було придбано за кредитні кошти, що підтверджено копією кредитного договору від 19 липня 2007 року укладеного між «ПриватБанк» та ОСОБА_2 на суму кредиту 36400 дол.США, з яких: 28000,00 дол.США - для придбання нерухомості; 5400,00 дол.США- на сплату страхових платежів, на строк до 16 липня 2037 року. Пунктом 7.3. Договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов»язання за даним Договором виступає іпотека на квартиру: АДРЕСА_1 (а.с.87-93).

Крім того, Договором купівлі-продажу від 19 липня 2007 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко В.А. за реєстровим номером№ 2150, підтверджено факт купівлі відповідачем квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Пунктом 11 зазначеного Договору визначено, що покупець підтверджує той факт, що купівля вищезазначеної квартири здійснюється ним за згодою дружини ОСОБА_3, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2, підпис якої на заяві про згоду засвідчено нотаріусом ДМНО Руденко В.А. 19 липня 2007 року за реєстровим № 2149.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.09.2016 року підтверджено, що право власності на вищевказану квартиру належним чином зареєстровано за ОСОБА_2 22.08.2007 року (а.с.84-86).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідач та його представник заперечуючи проти позовних вимог у повному обсязі вважали, що у разі їх незгоди, саме у вказаних правовідносинах, тягар доказування має бути покладений на позивача, а тому вважали, що надані позивачем докази є неналежними, вимоги недоведеними та безпідставними.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідач заперечуючи проти позовних вимог не надав доказів у підтвердження заперечень чи у спростування доказів наданих позивачем.

Як убачається з матеріалів справи та пояснень сторін, у період придбання спірної квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім»єю, спірна квартира придбавалась сторонами саме для спільного проживання їх сім»ї, що підтверджено умовами, як кредитного договору так і договору купівлі-продажу, оскільки, були укладені відповідачем за нотаріально посвідченою згодою дружини.

Відповідачем не доведено, що на момент укладення договору купівлі-пордажу квартири грошові кошти, що були витрачені відповідачем на її придбання є його особистими коштами. Оскільки, судом встановлено, що спірна квартира була придбана у період шлюбу та за кредитні кошти, які отримувались відповідачем за згодою позивача, а квартира була придбана саме для поліпшення умов проживання їх сім»ї, колегія суддів вважає, що саме відповідачем не доведено, що це саме він виплатив кредит з власних коштів. Крім того, з»ясувавши, що квартира придбана за кредині кошти, отримані за кредитним договором, невід'ємною частиною якого є графік погашення кредиту, відповідач не довів, яка частина коштів була сплачена у період шлюбу, хто та за які кошти сплачував кредит після припинення шлюбних відносин, а зі слів представника відповідача було зазначено, що кредит отриманий для придбання спірної квартири повністю виплачений.

У суді апеляційної інстанції позиція сторони відповідачів була такою, що сторона взагалі не визнавала факт укладення, як кредитного договору, так і договору купівлі-продажу, що підтверджені їх копіями, які містяться в матеріалах справи, заперечуючи їх належність.

Однак, колегія суддів вважає, що надані позивачем докази є належними, оскільки, копії договору купівлі-продажу та кредитного договору отримані зі справи про стягнення аліментів, яка перебувала на розглядуі у суді, а прийняте рішення, з урахуванням у тому числі вказаних доказів набрало законної сили. Доказів оскарження вказаних договорів суду не надано. Також, колегія суддів вважає Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.09.2016 року належним доказом отриманим у відповідності до вимог чинного законодавства.

У відповідності до п.22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно зі ст.. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст..368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За ст.. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеними вимоги позивача, а рішення суду першої інстанції, в межах задоволених вимог таким, що не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко