Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3536/16-ц
Провадження №: 2/332/67/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 р.

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

при секретарі - Васильченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фенікс-Авто», третя особа: Запорізька міська рада, про визнання обмеження в перевезенні пільгових категорій пасажирів незаконним та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2016 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фенікс-Авто» про визнання обмеження в перевезенні протизаконним. 12.12.2016р. ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву до ТОВ «Фенікс-Авто» про визнання обмеження в перевезенні пільгових категорій пасажирів незаконним та стягнення грошових коштів. В позові зазначив, що він є інвалідом другої групи, але в порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» 29.12.2015р. водій мікроавтобусу маршруту № 31, перевізником якого є ТОВ «Фенікс-Авто», відмовив йому у безкоштовному перевезенні з тих мотивів, що пільгове місце вже зайняте, та запропонував сплатити проїзд, що позивач і зробив. Просив в позові визнати вказані дії перевізника незаконними та стягнути з відповідача вартість квитка в розмірі 4 грн.

В судовому засідання позивач позов підтримав та пояснив, що він є інвалідом другої групи, але в порушення вимог ст.38-1 Закону України про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» 29.12.2015р. на кінцевій зупинці біля магазину «Ашан» у м.Запоріжжі водій мікроавтобусу маршруту № 31, який є працівником ТОВ «Фенікс-Авто», відмовив йому у безкоштовному перевезенні з тих мотивів, що пільгове місце вже зайняте, та запропонував сплатити проїзд, або почекати наступної маршрутки та в ній зайняти пільгове місце, хоча позивач предявляв пенсійне посвідчення. Але позивач поспішав, тому він сплатив чотири гривні за проїзд водію ОСОБА_2, який в ході конфлікту відірвав йому декілька квитків. При цьому позивач передзвонив зі свого мобільного телефону на міський номер 233-41-56 та повідомив керівництву ТОВ «Фенікс-Авто», яке надає послуги з перевезення, про вказані події і поскаржився на дії водія. В подальшому позивач неодноразово звертався із запитами та скаргами з цього приводу у різні інстанції, але це позитивних результатів не дало. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Аналогічні пояснення надав суду його представник ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_1 дійсно звертався із скаргою на дії водія ОСОБА_2, але в ході перевірки водій пояснив, що жодних претензій від пільговиків 29.12.2015р. він не отримував. Окрім того, незрозуміло, чому позивач надав два квитки. Оскільки позивач не довів свої позовні вимоги, представник відповідача вважав за необхідне в позові відмовити, про що також надав суду письмові заперечення на позов (а.с.39-40).

Аналогічну позицію та пояснення висловив в судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_5 та надала письмовий відзив (а.с.54-61).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив суду, що у грудні 2015 року він працював водієм у ТОВ «Фенікс-Авто» на маршруті № 31, який перевозив пасажирів від кінцевої зупинки біля магазину «Ашан». Громадянина ОСОБА_1 він не памятає, а тому нічого не може пояснити з приводу відмови позивачу у пільговому перевезенні.

Допитаний в якості свідка в порядку ст.62 ЦПК України ОСОБА_1 пояснив суду, що він є інвалідом другої групи, але в порушення вимог ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» 29.12.2015р. на кінцевій зупинці біля магазину «Ашан» у м.Запоріжжі водій мікроавтобусу маршруту № 31, який є працівником ТОВ «Фенікс-Авто», відмовив йому у безкоштовному перевезенні з тих мотивів, що пільгове місце вже зайняте, та запропонував сплатити проїзд, або почекати наступної маршрутки та в ній зайняти пільгове місце, хоча позивач предявляв пенсійне посвідчення. Але позивач поспішав, тому він сплатив чотири гривні за проїзд водію ОСОБА_2, який в ході конфлікту відірвав йому декілька квитків. При цьому позивач передзвонив зі свого мобільного телефону на міський номер 233-41-56 та повідомив керівництву ТОВ «Фенікс-Авто», яке надає послуги з перевезення, про вказані події і поскаржився на дії водія. В подальшому позивач неодноразово звертався із запитами та скаргами з цього приводу у різні інстанції, але це позитивних результатів не дало.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з нижченаведених підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи по зору з дитинства. Дана обставина підтверджується пенсійним посвідченням серії ААБ № 256178 (а.с.77).

Відповідно до частин 1, 3 та 4 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», інваліди І та II групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів І групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда І групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України "Про транспорт". Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

29.12.2015 року з 12 год. 45 хв. по 13 год. 10 хв. на зупинці біля гипермаркету

«Ашан», позивач здійснював посадку в мікроавтобус державний номер НОМЕР_1, який слідував по 31 маршруту, перевізником якого є Товариство з обмежено відповідальністю «Феникс-Авто», однак водій маршрутного таксі № 31 ОСОБА_2 відмовив позивачу у пільговому проїзді на підставі посвідчення.

На зауваження позивача водію, що відмова в пільговому проїзді, на підставі того, що в салоні автобуса вже сидить один пільговий пасажир є незаконною, водій відповів, що не збирається вступати з позивачем в полеміку, та запропонував оплатити проїзд або чекати наступної маршрутки.

Внаслідок цього позивач сплатив за проїзд 4 грн. Дана обставина підтверджується квитками на проїзд в маршрутному таксі, копії яких додані до справи (а.с.78).

З метою фіксування порушення своїх прав позивач намагався звязатися за допомогою мобільного звязку і свого телефону ( 068 57 83 275, 063 95 06 256) з керівництвом ТОВ «Феникс-Авто» за номером телефону 233 41 56 з 13 год. 00 хв. по 14 год. 00 хв., яке надає послуги з перевезення. Цей факт телефонного звернення підтверджується довідкою ПАТ «Укртелеком» від 26.01.2017р. (а.с.151).

30.12.2015 року позивачем була подана скарга на дії водія до Управління транспорту та звязку м. Запоріжжя з вимогою провести з керівництвом ТОВ «Феникс-Авто» розяснювальну роботу стосовно виконання водіями вимог «Правил пасажирського перевезення», а також повернути безпідставно витребувані гроші за проїзд через 83 відділення «Укрпошти» на адресу позивача.

Відповідно до відповіді Управління з питань транспортного забезпечення та звязку Запорізької міської ради від 27.01.2016 року за вих. № Д-389, скарга позивача була отримана і та проводилася робота щодо всебічного вивчення питання з приводу відмови у пільговому проїзді позивача (а.с.81).

Згідно відповіді Управління з питань транспортного забезпечення та звязку Запорізької міської ради від 05.02.2016 року за вих. № Д-389 Управлінням з питань транспортного забезпечення та звязку Запорізької міської ради в межах повноважень розглянути звернення позивача, керівництвом ТОВ «Феникс-Авто» проведене службове розслідування. Згідно даної відповіді мене було проінформовано, що з водіями ТОВ «Феникс-Авто» проведено додаткові інструктажі щодо дотримання Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, а також надано реквізити юридичної адреси: м. Запоріжжя, вул. Союзна, 75/38 та засіб телефонного звязку : 233 41 56 ТОВ «Феникс-Авто», на який безпосередньо треба звертатися пасажирам у зв'язку з відмовою в пільговому проїзді пасажирам і некоректної поведінки водіїв (а.с.82).

Зазначені обставини встановлені судом з пояснень позивача, який в порядку ст.62 ЦПК України був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, отже в силу ст.57 ЦПК України ці пояснення є належним та допустимим доказом. Окрім цього, встановлені судом зазначені обставини підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами, які були зазначені раніше, а також чисельними зверненнями та скаргами позивача, які вказують на те, що подібна активна правова позиція позивача обумовлена наявністю реальних подій за участю позивача, яка викликала подібну негативну реакцію на порушення його прав як інваліда. Такий висновок також підтверджує сукупність наступних доказів: скаргою позивача на адресу Управління транспорту (а.с.79-80), запитами до адміністрації магазину «Ашан» та до телефонних компаній та відповіді з них (а.с.29, 83-89), скаргами до Запорізької міської ради та відповідями на них (а.с.9-19) зверненнями до перевізника-відповідача та відповідями на них (а.с.11-12).

Суд вважає, що відповідач не надав доказів на обґрунтування своїх заперечень, оскільки свідок ОСОБА_2 пояснив, що він не памятає позивача, хоча сукупність перелічених судом доказів вказує на довготривалу конфліктну ситуацію, яка мала місце за участю цих субєктів, тому суд критично відноситься до цих показів та вважає, що свідок або сприяє своєму роботодавцю уникнути від відповідальності, або добросовісно помиляється, оскільки пройшло багато часу. Але у будь-якому разі його свідчення не спростовують твердження позивача. Інших доказів на заперечення позовних вимог відповідач суду не надав.

Статтею 916 ЦК України встановлено, що пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним трудових обовязків. Факт перебування водія ОСОБА_2 у трудових відносинах з ТОВ «Фенікс-Авто» підтверджується довідкою відповідача (а.с.108) та не оспорюється сторонами, а тому в силу ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

П. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18 лютого 1997 року з наступними змінами, встановлено, що Перевізник зобов'язаний, зокрема, забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

П.147 вказаних Правил встановлено, що Водій автобуса зобов'язаний, зокрема, виконувати вимоги цих Правил, Правил дорожнього руху (1306-2001-п, 306а-2001-п) та правил технічної експлуатації автобуса, бути охайно одягненим, чемно поводитися з пасажирами.

Отже, позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови позивачу у безкоштовному пільговому проїзді є обґрунтованими, а тому в цій частині вони підлягають задоволенню.

Разом з цим суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення вартості проїзду в сумі чотирьох гривень не підлягають задоволенню, оскільки позивач їх добровільно сплатив, без застосування примусу чи погроз. Незаконність дій відповідача полягала у відмові надавати послугу безкоштовно, але позивачу було запропоновано почекати наступну маршрутку та безкоштовно поїхати на ній. Але позивач добровільно та самостійно прийняв рішення оплатити проїзд та проїхати саме у маршрутці під керуванням водія ОСОБА_2 Доказів того, що позивач перебував у ситуації крайньої необхідності їхати саме на цій маршрутці та доказів неможливості почекати наступного транспортного засобу позивач суду не надав. Отже, мала місце оферта запропонованого акцепту укласти усну угоду на надання послуг з перевезення на платній основі, правовий режим якої регламентується ст.910 ЦК України. Ця угода про перевезення позивача недійсною не визнавалась, виконана з боку перевізника, отже відсутні підстави для стягнення грошових коштів. Більш того, презумпція правомірності правочину прямо передбачена ст.204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії перевізника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс-Авто» щодо відмови у пільговому безкоштовному проїзді по маршруту № 31 ОСОБА_1, яке мало місце 29 грудня 2015 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя, а особами, які не були присутні в судовому засіданні, протягом десяти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 березня 2017 року.

Суддя Р.В. Сінєльнік