Справа № 653/3709/17
Провадження № 2/653/1242/17
РІШЕННЯ

іменем України

"11" грудня 2017 р.

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді - Шарко Н.А.,

секретаря - Карпенко І.Д.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, м. Генічеськ, Херсонської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_4 У зазначеній квартирі окрім неї, її чоловіка та двох синів, ще зареєстрована колишня невістка зі своєю донькою від попереднього шлюбу. Відповідачі у вказаній квартирі ні коли не проживали, жодних дій по утриманню квартири не здійснювали. У той же час їх реєстрація у квартирі, призводить до того, що позивач змушена більше сплачувати за житлово- комунальні послуги, виникли складнощі у оформленні субсидії, та вона не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідач не є членом її сім'ї, та навіть коли офіційно перебувала у шлюбі з її сином, то вони винаймали житло. У своїй квартирі прописала відповідача з її дитиною виключно через те, що колишній чоловік відповідача вимагав, щоб та знялась з реєстрації за місцем його мешкання, та остання не мала можливості прописатись у іншому помешканні. Неодноразово намагалась вирішити питання про зняття з реєстрації відповідачів у позасудовому порядку, однак, ті всіляко ухиляються від цього.

Відповідач ОСОБА_2, яка у тому числі виступала законним представником ОСОБА_3, у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Зазначила, що дійсно вона зі своєю донькою прописана у квартирі позивача, однак жодного дня там не проживала. Вказала, що намагається на даний час вирішити питання про зняття з реєстрації, однак для цього їй потрібний час до лютого 2018р.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.05.1995 року та договором дарування від 06.05.1995 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2-985.

У вказаній квартирі зареєстровані позивач зі своїм чоловіком, її двоє синів, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Генічеської міської ради Херсонської області № 3352 від 21 вересня 2017р.

Як було встановлено у судовому засіданні, відповідач є колишньою дружиною сина позивача, та у квартирі АДРЕСА_2 ні коли не проживала. ОСОБА_3 є донькою відповідача від першого шлюбу, та також не є членом сім'ї позивача.

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2017р. та від 25 вересня 2017 року, складеного депутатом Генічеської міської ради ОСОБА_4, підписаного секретарем ради ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_5 не проживають.

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5, на даний час є позивач.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім'ї позивача, не приймають участі у витратах по утриманню квартири, не сплачують комунальні та інші платежі, не допомагають позивачу в проведенні поточних ремонтів, поважності причини їх відсутності у спірній квартирі не встановлено.

Будь-яких цивільно-правових угод з власником квартири, які давали б право відповідачам користуватися жилим приміщення у ній, позивач не укладала.

Відповідно до ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном.

Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно з частиною 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Таким чином суд вважає, що відповідачі добровільно не користуються житловим приміщенням, у якому зареєстровані, не проживають без поважних причин більше одного року у вказаній квартирі, а тому в силу цього втратили право на користування житлом.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3, у зв'язку з цим це є підставою для зняття відповідачів з реєстрації.

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 у м. Генічеську Херсонської області.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. А. Шарко