У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Гулька Б.І., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справа дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських правза касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, пославшись на те, що відповідач як батько не турбується про виховання та матеріальне утримання дітей, не цікавиться їх здоров'ям, та, незважаючи на те, що вона не перешкоджає у спілкуванні відповідача з дітьми, він участі у вихованні не бере.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 червня 2016 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо синів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; постановлено внести відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та в актові записи.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що батько дітей ухиляється від виконання своїх обов'язків з їх виховання та від спілкування з дітьми, матеріально дітей не утримує.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що обґрунтування суду першої інстанції не є достатнім.

Так, Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав, тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він не має можливості займатися вихованням дітей, оскільки після розірвання шлюбу позивач з дітьми проживає за іншим місцем проживання, і мати дітей негативно налаштовує їх проти батька, наслідком якого є небажання дітей зустрічатися з батьком. Відповідач не ухиляється від матеріального утримання дітей, оскільки, з урахуванням своїх матеріальних статків, сплачує аліменти на дітей.

Крім того, органом опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 22 лютого 2016 року зроблено висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав та відмовлено ОСОБА_1 у наданні висновку щодо доцільності позбавлення його батьківських прав відносно дітей.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків; виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю; а наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, позивач не довела.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд, встановивши, що позивачем не доведено підстав, визначених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав, які є вичерпними, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, доводами касаційної скарги не спростовано та відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками апеляційного суду з їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: Б.І.Гулько А.В.Маляренко