Справа № 409/552/17
Пров. № 2/409/404/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року смт.Білокуракине

Білокуракинський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді: Третяка О.Г.,

при секретарі: Гойдіній Т.С.

за участю представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Білокуракине цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луганського міжрайонного управління водного господарства про стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з Луганського міжрайонного управління водного господарства вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. У подальшому позивач уточнив свої вимоги, згідно з якими просив стягнути з Луганського міжрайонного управління водного господарства на його користь вихідну допомогу в сумі 2587,31 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з грудня 2014 року по день прийняття судового рішення та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював в Луганському міжрайонному управлінні водного господарства з 13.08.1984 року та наказом № 82-к від 17.12.2014р. був звільнений з посади інженера з проектно-кошторисної роботи за п.6 ст. 36 КЗпП України. На день його звільнення йому було здійснено виплату заробітної плати та компенсацію за 8 календарних днів відпустки. Однак позивач вважає, що всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України відповідач ОСОБА_3 міжрайонне управління водного господарства, яке розрахувалось в частині виплати заробітної плати, не провело із ним повного розрахунку в день звільнення, зокрема не виплатило вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку чим на його думку було порушено вимоги ст. 117 КЗпП України, що й змусило звернутися з даним позовом до суду.

В судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на порушення завданою затримкою розрахунку при звільненні законних прав та інтересів.

В судове засідання представник відповідача не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, зазначивши, що позивач пропустив строк позовної давності, а також на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідачем надано письмове заперечення в якому він просив у задоволенні вимог позивача, від імені та в інтересах якого діяв представник відмовити в повному обсязі через пропущений строк, необґрунтованість й безпідставність вимог. У своєму запереченні відповідач вказав на те, що позивач, якого було звільнено з займаної посади за його заявою та з яким при звільненні було проведено розрахунок по виплаті заробітної плати, про що визнано та вказано в позовній заяві про це ним самим й заборгованості по виплаті заробітної плати не має, то за таких обставин він не лише був обізнаний про вказані обставини, але й мав на руках копію наказу про звільнення з розрахунковими листами про суми нарахованих та виплачених коштів разом з трудовою книжкою, та не погодившись в частині невиплати вихідної допомоги мав право на звернення з позовом до суду у встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки АТ-ІІІ № 5653307 ОСОБА_2 з 13.08.1984 року по 17.12.2014 року працював в Луганському міжрайонному управлінні водного господарства (а.с.10,11).

Заявою від 17.12.2014р. ОСОБА_2 просив звільнити його із займаної посади за п.6 ст. 36 КЗпП України у звязку зі зміною та перенесенням господарської діяльності підприємства в іншу місцевість (а.с.9).

Як вбачається із доданих відповідачем до письмового заперечення Сертифікату №4054 від 08.04.2015р. про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та Сертифікату №4308 від 12.05.2015р. про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), Торгово-промисловою палатою України м. Київ було засвідчено форс-мажорні обставини з датою настання з 01.07.2014р. по дату закінчення 26.12.2014р., зокрема: акти тероризму на території м. Луганськ, Луганської області та вказано про те, що до 28.11.2014 року місцезнаходження Луганського міжрайонного управління водного господарства знаходилось за адресою: м. Луганськ, вул. Хвойна буд. 2а, а з 28.11.2014 року було переміщено за адресою: Луганська область, смт. Білокуракине, вул. Чапаєва 2 (а.с.61-63.). Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Загальновідомо, що відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014р. № 405/2014 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" на території ОСОБА_3 та Донецької областей проводиться антитерористична операція, яка триває до теперішнього часу та Президентом України не приймався указ про її завершення. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014р., постанови Верховної ради України від 17.03.2015р. № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст,селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» місто ОСОБА_3 є тимчасово окупованою територією України, на якій легітимні державні органи влади та установи не працюють.

Із довідки №288 від 14.07.2017р. (а.с.63) доданої відповідачем до заперечення на позов вбачається, що при переміщенні підприємства на контрольовану територію, значна частина документів, у тому числі бухгалтерських, з кадрових питань та управлінських наказів та рішень залишились на тимчасово непідконтрольній Україні території в м. Луганськ, тому є всі підстави вважати їх втраченими.

На підставі наказу № 82-к 17.12.2014 року (а.с.9) ОСОБА_2 було звільнено з посади інженера з проектно-кошторисної роботи за п.6 ст. 36 КЗпП України, видано трудову книжку.

Згідно доданих позивачем розрахункових листів за період жовтень-грудень 2014 року, таб. № 8 (а.с.25), ОСОБА_2 за відпрацьовані 16 днів у жовтні 2014 року було нараховано заробітної плати 1849,75 грн. та після відрахування обовязкових платежів виплачено 1487,94грн., за відпрацьовані 5 днів листопада 2014 року було нараховано заробітної плати 677.54 грн. та після відрахування обовязкових платежів виплачено 636,37 грн., за відпрацьовані 2 дні у грудні 2014 року було нараховано 1267,04 грн., у тому числі компенсацію за невикористану відпустку в сумі 679,03 грн. та після відрахування обовязкових платежів виплачено 1110,56 грн. Згідно платіжного доручення №598 від 12.12.2014р. з доданим до нього списком №35 працівників Луганського міжрайонного управління водного господарства (а.с.89,90) та платіжного доручення №732 від 25.12.2014р. з доданим до нього списком №41 працівників Луганського міжрайонного управління водного господарства (а.с.91,92) ОСОБА_2 було перераховано та виплачено заробітну плату за листопад 2014 року в сумі 636,37 грн. та за грудень 2014 року 1110,56 грн.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення.

Згідно з приписами ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, одночасно з наказом про звільнення вирішено питання про виплату позивачу компенсації за 8 календарних днів невикористаної відпустки за період з 13.08.2014р. по день звільнення.

Як вбачається із матеріалів справи та визнається й не оспорюється самим позивачем в позовній та уточненій позовній заяві, відповідачем було нараховано та виплачено заробітну плату в повному обсязі, у тому числі щомісячну премію, компенсацію за невикористану щорічну відпустку, за високі досягнення, індексацію.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно листа від 15.09.2015р. (а.с.14) позивач вперше звернувся до відповідача з приводу виплати йому вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки, а пізніше 24.01.2017р. та 02.02.2017р. шляхом адвокатського запиту (а.с18-22) повторно. Доводи позивача про те, що при звільненні йому не було виплачено вихідної допомоги та середній заробіток за весь час затримки її виплати, а сама виплата вихідної допомоги не обмежується тримісячним строком з дня коли він дізнався про порушення свого права, не відповідають вимогам законодавства. Вихідна допомога не є заробітною платою, стягнення якої проводиться без обмеження будь-яким строком.

Аналіз позовної заяви дозволяє зробити висновок, що позивач добре обізнаний зі своїми правами (зокрема, Конституцією України, КЗпП України, ЦК та ЦПК України, законами України та судовою практикою в трудових спорах). А, отже, подання позову через два роки після того, як позивач довідався про порушення свого права є ні чим іншим як зловживанням правом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р. у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" було визначено, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Конституційний Суд України вказаним рішенням, як і закон, розмежував спори про виплату заробітної плати та інші трудові спори, постановивши, що перші мають необмежений строк позовної давності, а інші строк три місяці (крім спорів про звільнення, та відшкодування матеріальної шкоди).

Вказаним рішенням Конституційного Суду України також було визначено, що реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475 97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, ще звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушення: прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполучені п Королівства»).

Пункт 1 ст. 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільнім позовом (див. рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The Unite Kingdom) від 21.02.1975 , серія А, № 18, сс. 17-18, пп. 35-36). Однак це право не абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачене законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див. рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom) від 22.10.1996, Reports 1996-IV, c. 1502-3, пп. 51-52; і у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy-Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13.07.1995, серія А, № 316-В, сс. 80-81, пп. 62-67).

Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги був день звільнення 17.12.2014р., але в будь якому разі не пізніше ніж 25.12.2014р. (день розрахунку та виплати заробітної плати), а з позовною заявою позивач звернувся до суду лише 16.03.2017р., тому позивачем порушено строк давності на звернення до суду з позовом.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Твердження позивача, що моральних страждань йому було завдано у зв'язку з тим, що після звільнення за його заявою від відповідача через проведення антитерористичної операції та подій, повязаних з її проведенням він не міг працевлаштуватися та отримувати кошти для свого існування та лікування та через порушення виплати вихідної допомоги зазнав моральних та фізичних страждань, не може вважатись належним обґрунтуванням заподіяння йому моральних страждань.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків, а тому вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. обґрунтовуються загальними фразами, безпідставні та недоведені.

Враховуючи наведене, у зв'язку зі спливом позовної давності щодо стягнення вихідної допомоги та необґрунтованості вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного керуючись, ст.ст. 83, 94, 116, 117, 233 КЗпП України; ст.ст. 253, 256 ЦК України; ст.ст. 10-11, 57-61, 209, 212-215, 217-218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_2 до Луганського міжрайонного управління водного господарства про стягнення вихідної допомоги в сумі 2587,31 грн. відмовити у зв»язку з пропуском позовної давності.

У позовних вимогах ОСОБА_2 до Луганського міжрайонного управління водного господарства про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. відмовити у зв»язку з безпідставністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутніми в судовому засіданні - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Білокуракинського районного суду

Луганської області ОСОБА_4