АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/4013/17 Головуючий суддя І інстанції Попрас В. О.
Провадження № 22-ц/790/6455/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що 07.07.2007 р. між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.06.2016 р. розірваний. За час шлюбу з відповідачкою ними за спільні кошти було набуте майно, а саме: автомобіль Toyota Yaris, 2006 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1. Власником вказаного автомобіля на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 14.10.2014 р. є відповідачка ОСОБА_2 Станом на 07.03.2017 р. ринкова вартість автомобіля становить 209000 грн. Домовленості або шлюбного договору щодо порядку поділу спільного майна між позивачем та відповідачкою не укладалося. Таким чином, позивач вважає, що його частка у спільному сумісному майні подружжя - автомобілі, становить 1/2 частини. Враховуючи, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю та знаходиться у фактичному користуванні відповідачки, позивач має право на грошову компенсацію 50% вартості автомобіля, що становить 104 500 грн.

Крім того, позивач вказував, що 30.03.2006 р., тобто ще до одруження, між ним та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір про відкриття банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки НОМЕР_3, за яким було відкрито кредитну лінію кредитка в сумі 2900 грн., в межах якої здійснюється кредитування рахунка протягом строку дії картки для задоволення поточних потреб держателя. В період шлюбу позивачем з АКБ «Укрсоцбанк» була укладена низка додаткових угод до договору про відкриття банківського (карткового) рахунку. Отже, хоча кредитна лінія і була відкрита до укладення шлюбу, подальші додаткові угоди укладалися вже у період шлюбу з 05.02.2008 р. по 08.04.2011 р. і кошти вказаної кредитної лінії використовувалися їх родиною для спільних побутових потреб. Крім того, у період шлюбу відповідачка також мала доступ до платіжної картки та мала можливість знімати кошти на спільні потреби родини. Станом на 18.04.2016 р. заборгованість перед ПАТ «УКРСОЦБАНК» за договором про відкриття банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки НОМЕР_3 від 30.03.2006 p., складає: за основним боргом в сумі 19 663,17 грн. та сума нарахованих відсотків за період з 01.02.2008 р. по 31.04.2016 р. у розмірі 26 107, 23 грн. Таким чином, боргові зобов'язання за кредитом на момент розлучення становили 45 770,40 грн., в т. ч. сума основного боргу у розмірі 19 663,17 грн. та відсотки у розмірі 26 107,23 грн. Позивач вважає, що борги за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї, є спільними та мають враховуватися при поділі спільного майна подружжя.

Після уточнення позовних вимог позивач остаточно просив визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідачки автомобіль Toyota Yaris, реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнути на користь позивача 104500 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Toyota Yaris, реєстраційний номер НОМЕР_1, у порядку поділу спільного майна подружжя. Також просив стягнути з відповідачки на користь позивача 22885,20 грн. кредитних зобов'язань за Договором про відкриття банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки НОМЕР_3 від 30.03.2006 p., укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», у порядку поділу спільного майна подружжя. Крім того, просив стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1273,85 грн., витрати на оплату звіту про оцінку майна у розмірі 700 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4200 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу. Звертає увагу на те, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позовної заяви щодо придбання спірного автомобілю у період шлюбу та за спільні кошти подружжя. Також зазначає, що кредитна лінія була відкрита до укладення шлюбу, проте подальші додаткові угоди укладалися вже у період шлюбу і кошти вказаної кредитної лінії використовувалися для спільних побутових потреб родини. Таким чином вважає, що борг за кредитним договором, укладеним в інтересах сім*ї, є спільним та має враховуватися при поділі спільного майна подружжя.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 2007 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2016 р. шлюб між сторонами був розірваний.

Під час шлюбу сторони придбали рухоме майно - автомобіль Toyota Yaris, 2006 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу від 09.03.2017 р., відповідно до якого вартість автомобіля Toyota Yaris, 2006 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 209 000 грн.

На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 є власником автомобіля Toyota Yaris, 2006 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Отже за загальним правилом застосування презумпції визначеної ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

ОСОБА_2 наполягає, суд першої інстанції вважав встановленим, що автомобіль Toyota Yaris (номер шасі НОМЕР_4) 2006 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 було придбано відповідачем хоча і у період перебування у шлюбі, однак за кошти, які були подаровані особисто відповідачці ОСОБА_2 її матір'ю ОСОБА_3 саме для придбання зазначеного автомобіля.

Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів ОСОБА_2

Матеріали справи містять договір дарування грошових коштів від 10.10.2014 року, за змістом якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 104000 грн. для придбання автомобіля.

Між тим, зазначений договір дарування, (а.с. 65), укладений в простій письмовій формі, в той час, як відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Неоподатковуваний мінімуму доходів громадян станом на час укладення договору дарування становив 604 грн., отже розмір коштів, що є предметом договору перевищує встановлену ч. 5 ст. 719 ЦК України межу.

За таких обставин, договір дарування від 10.10.2014 року є нікчемним в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Крім того, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору щодо автомобіля ґрунтується на показаннях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які підтвердили факт придбання спірного автомобіля за кошти, подаровані ОСОБА_3

Колегія суддів критично ставиться до показань цих свідків, оскільки ОСОБА_3 є матір*ю відповідачки та зацікавлена у вирішенні справи на користь доньки. Свідку ОСОБА_4 походження коштів, за які придбано автомобіль відомі лише зі слів відповідачки та її матері.

Оскільки ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростувала презумпцію поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний автомобіль, колегія суддів вважає, що позов в частині стягнення з відповідачки половини вартості автомобіля підлягає задоволенню. Враховуючи, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю та знаходиться у фактичному користуванні відповідачки, позивач має право на грошову компенсацію 50% вартості автомобіля, що становить 104 500 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачки 22885,20 грн. кредитних зобов'язань за Договором про відкриття банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки НОМЕР_3 від 30.03.2006 p., укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк».

Судом встановлено, що 30.03.2006 р. між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір про відкриття банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки НОМЕР_3, за яким було відкрито кредитну лінію кредитка в сумі 2900 грн. в межах котрої здійснюється кредитування рахунка.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що кредитні кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а не для задоволення особистих потреб позивача.

З наданих банком виписок вбачається, що позивач витрачав грошові кошти на відвідування кафе, ресторанів, придбання пального для автомобіля та здійснював Інтернет перекази.

Крім того, матеріали справи містять дані про те, що відповідачка також в ПАТ «Укрсоцбанк» має картковий рахунок, відкритий 11.06.2007 р., де станом на 18.04.2016 р. кредитний ліміт складав 10 000,00 грн., а заборгованість за кредитним лімітом станом на 18.04.2016 р. складала 8 457,28 грн. (а.с.91). Кошти з якого витрачались в період перебування у шлюбі, в тому числі на придбання продуктів харчування, медикаменти.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, у тому числі і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктами 46, 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року визначено, що після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Адвокатським об'єднанням «Вілеон» та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н від 15 березня 2017 року про надання правової допомоги (а.с.55).

За ордером, виданим Адвокатським об'єднанням «Вілеон» правову допомогу позивачу надавала ОСОБА_6 (а.с. 51)

Відповідно акту надання послуг № 7 від 21 квітня 2017 року (а.с. 138) адвокатом надано правові послуги клієнту ОСОБА_1, за які у відповідності до рахунку на оплату № 8 від 06 квтіня 2017 року було сплачено 4 2000 грн. згідно квитанції (а.с. 59).

Витрати позивача на правову допомогу підтверджені документально та пов'язані з наданням позивачу правової допомоги (складання позовної заяви, уточнених позовних заяв, участю у судових засіданнях протягом 3 годин 30 хвилин) та вказані витрати не перевищують граничний розмір компенсації витрат, що пов'язані з розглядом вказаної цивільної справи, передбачений ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіля та в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, в цій частині ухвалити нове рішення. Підставою для цього, згідно п.3, п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального, процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, 309, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2017 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіль НОМЕР_2 та в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля - скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення, ці позовні вимоги задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 104 500 грн. компенсації 1/2 вартості автомобіля Toyota Yaris, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який є спільною сімісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті звіту оцінки майна - 700 грн., витрати на правову допомогу - 3360 грн., витрати по сплаті судового збору -1044,56 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Н.П.Пилипчук

Судді: А.І. Колтунова

С.С. Кругова