Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Григоренка М.П., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду від 30 січня 2017року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Ім.Шевченка» про стягнення заборгованості за договорами про надання безпроцентної поворотної позики та зустрічним позовом Фермерського господарства «Ім.Шевченка» до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, просив, згідно останніх уточнених позовних вимог стягнути з відповідача заборгованість за договорами про надання безпроцентної поворотної позики в розмірі 659 694,09грн., яка складається із заборгованості за договором №01/01/2014-ПФ від 21.07.2014року 251300грн. основного боргу, 141495,68грн.-інфляційних втрат, 144927,81грн.-25% річних від суми основного боргу та заборгованості за договором №02-П/01/2015-ПФ від 7.09.2015року по тілу позики в розмірі 67000грн., інфляційних втрат в розмірі 7358,92грн., штрафу 20% від неповернутої суми в розмірі 13400грн.; 25% річних від суми основного боргу-14639,04грн., пені-19545,64грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 21.07.2014року та 7.07.2015року між сторонами укладено два договори позики, за умовами яких ОСОБА_1 надав ФГ«Ім.Шевченка» відповідно до 30.09.2014року безпроцентну поворотну фінансову допомогу у розмірі 251300 грн. та до 7.03.2016року таку ж допомогу у розмірі 67000грн., але вказані грошові кошти із урахуванням визначеного договором розміру пені, штрафних санкцій, інфляційних втрат не повернув.

У серпні 2016року ФГ «Ім.Шевченка» подало зустрічний позов про визнання вказаних вище договорів недійсними з підстав передбачених ст.235 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що укладені договори є удаваними правочинами і мають бути визнані недійсними оскільки сторони мали на меті укласти не договір поворотної позики, а договір про надання безповоротної фінансової допомоги, оскільки кошти не підлягали поверненню. Допомога надавалася ТОВ ім.Шевченка для здійснення ним господарської діяльності (проведення просівних робіт), де частка ОСОБА_1 у товаристві становила 66%, ОСОБА_2-34%. Також покликається на невідповідність умов п.7.1-7.3 договору від 21.07.2014року та пунктів 7.1-7.5 договору від 7.09.2015року положенням ст.61 Конституції України.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 30 січня 2017 року стягнуто з Фермерського господарства «ім.Шевченка» в користь ОСОБА_1 135100 грн. основного боргу, 57140 грн.02 коп. інфляційних втрат, всього - 192240 грн. 02 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов Фермерського господарства «ім. Шевченка» задоволено частково.

Визнано недійсними п.п.7.1,7.2.,7.3 договору безпроцентної поворотної позики від 21 липня 2014 року № 01/01/2014-ПФ, укладеного між ФГ «ім.Шевченка» та ОСОБА_1

Визнано недійсними п.п.7.1,7.2.,7.3,7.4,7.5 договору безпроцентної поворотної позики від 7 вересня 2015 року № 02/П/01/2015-ПФ, укладеного між ФГ «ім.Шевченка» та ОСОБА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та воно не відповідає дослідженим доказам.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не виконано умови договору від 21.07.2014року щодо суми позики та порядку її надання суперечить нормам ст.ст.6,626,1046 ЦК України. Вказує, що обовязки щодо надання цих коштів позикодавцем виконані, відповідач не заявляв жодних претензій щодо термінів та способу отримання коштів і фактично у суді визнає отримання позики за договором в розмірі 251300грн.

Доводить, що інфляційні втрати та 25% річних передбачені законом та договором, а тому у суду були відсутні підстави для відмови у задоволенні цих вимог.

Покликається на те, що ст.549 ЦК України передбачена відповідальність за порушення боржником зобовязань, та вказана норма не містить положень щодо випадків недійсності договорів.

Стверджує, що суд порушив норми ст.123 та ст.132 ЦПК України при прийнятті та розгляді зустрічного позову та порушив норми ст.157 ЦПК України щодо строків розгляду справи.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати, яким первісний позов задовольнити в повному обємі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановлено, що 21 липня 2014року між ОСОБА_1 та ФГ«ім.Шевченка» укладений договір безпроцентної поворотної позики №01/01/2014-ПФ (надалі-договір №1), відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав фермерському господарству безпроцентну фінансову допомогу на поворотній основі у розмірі 251 300 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору строк повного повернення позики становить 60 календарних днів з моменту надання сум позики, починаючи із дня зарахування на розрахунковий рахунок позичальника першої частини позики.

7 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ФГ «ім.Шевченка» укладений договір безпроцентної поворотної позики №02-П/01/2015-ПФ (надалі-договір №2), відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав фермерському господарству безпроцентну фінансову допомогу на поворотній основі у розмірі 67 000 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору строк повного повернення позики становить 6 місяців з моменту надання сум позики.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що умови пунктів 7.1,7.2.,7.3 договору №1 та пунктів 7.1,7.2.,7.3,7.4,7.5 договору № 2 містять подвійну відповідальність одного виду за одне й те саме порушення зобов'язання, а тому суперечать ст.61 Конституції України та є недійсними.

Задовольняючи частково позов про стягнення боргу за договором позики №1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимим доказами не доведено надання поворотної допомоги відповідачу у розмірі 183200грн., а тому стягненню за ним підлягає борг в розмірі 68100грн. та борг за договором №2 в розмірі 67тис.грн. На вказані суми на підставі ст.625 ЦК України нараховані та стягнуті інфляційні втрати відповідно в сумі 49781,1грн. та 7358,92грн.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене у справі судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. Мотивів, з яких суд відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання договорів недійсними з заявлених підстав (ст.235 ЦК України) рішення суду не містить.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В матеріалах справи на а.с.12-15 містяться копії квитанцій до прибуткових касових ордерів, виданих ФГ «ім.Шевченка», відповідно до яких, касир господарства прийняв від ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу за квитанцією №1141 від 19.05.2014року-13 200грн.; за квитанцією №1219 від 21.07.2014року-68100грн.; за квитанцією №1235 від 1.08.2014року-170 000грн. та за квитанцією №191 від 7.09.2015року-67 000грн. Всі квитанції містять підставу-поворотна фінансова допомога, відтиски штампу та печатки ФГ «ім.Шевченка» та підпис касира.

Вказані квитанції відповідають вимогам п.3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затв. постановою правління НБУ №637 від 15.12.2004року та в силу ст. ст. 58, 59 ЦПК України є належними та допустимими доказами отримання відповідачем від ОСОБА_3 поворотної фінансової допомоги в загальному розмірі 318300грн.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника інший документ, які є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-79цс14 від 2 липня 2014 року та відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вказані вище квитанції до прибуткових касових ордерів підтверджують факт отримання позичальником коштів у загальному розмірі 318 300грн. за договорами №1 та №2 безпроцентної поворотної позики, а надання їх частини до укладення договорів, з порушенням строку та порядку, передбачених їх умовами не є підставами для відмови у стягненні, оскільки, в даному випадку, має значення факт отримання грошей в обумовленій договорами сумі.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 235 ЦК України за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Стаття 1049 Цивільного кодексу України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Посилання фермерського господарства на те, що у липні 2014року та вересні 2015року між сторонами укладені угоди про надання фінансової допомоги на безповоротній основі для виконання посівних робіт на земельних ділянках, що були в оренді іншого підприємства ТОВ ім.Шевченка, засновниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судом не можуть бути прийняті з наступних підстав.

Згідно з Податковим кодексом безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів без вимоги про її повернення.

Відповідно статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наміру ОСОБА_1 та ФГ «Ім.Шевченка» укласти договори дарування (пожертви тощо) грошей та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, а основне того, що умовами оспорюваних договорів було надання коштів безповоротно.

За таких обставин підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ФГ «Ім.Шевченка» відсутні.

Колегія суддів вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами по договорах №1 та №2 безпроцентної поворотної позики підлягають застосуванню норми глави 71 Цивільного кодексу України, що стосуються позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей,визначених родовими ознаками, або грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Докази про те, що ФГ «Ім.Шевченка» повернув ОСОБА_1 суми позики за договорами в матеріалах справи відсутні, а тому позовні вимоги про стягнення коштів за договорами №1 та №2 відповідно у розмірі 251 300 грн. та 67000грн. підлягають до задоволення.

Згідно п.7.1 договорів №1 та №2 при простроченні повернення позики (її частини) Позичальник сплачує штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від неповерненої суми позики.

Пункт 7.2 цих же договорів передбачає, що при прострочені повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п.7.1 цього Договору, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. При цьому позичальник зобовязаний повернути суму позики (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини позики), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно п.7.3 договорів при прострочені повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафних санкцій передбачених у п.7.1, 7.2 цього договору, сплачує позикодавцю 25% річних від суми неповернутої позики та/або її частини.

Частиною першою ст.1050 ЦК Уукраїни встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернені, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві.

У ч. 2 ст.625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визнаючи недійсними п.п.7.1,7.2.,7.3 договору безпроцентної поворотної позики № 01/01/2014-ПФ від 21 липня 2014 року та п.п.7.1,7.2.,7.3,7.4,7.5 договору безпроцентної поворотної позики № 02/П/01/2015-ПФ від 7 вересня 2015 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що такі позовні вимоги ФГ «Ім.Шевченка» не заявлялись та вони є взаємовиключними вимогам про удаваність договору (намір укладання договору про надання коштів безповоротно).

Окрім цього, встановлена сторонами у договорах подвійна відповідальність одного виду за одне й те саме порушення зобов'язання, хоч і суперечить ст.61 Конституції України, однак не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угод недійсними в частині визначення штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань.

При розгляді спору про стягнення за договором, суд вирішує питання про правомірність застосування відповідальності до зобовязаної сторони за договором.

Відповідно до останній раз змінених позовних вимог(а.с.134-135), позивач просив стягнути з відповідача інфляційні збитки за договором №1 за період з 1 жовтня 2014року по 1 січня 2017року та за договором №2- з 1 березня 2016року по 1 січня 2017року.

Сума боргу за договором №1 з врахуванням індексу інфляції розраховується наступних чином:

Індекс інфляції за період з 1 жовтня 2014року по 1 січня 2017року складає: жовтень 2014року -102,4%, листопад 2014року-101,9%, грудень 2014року-103%, за 2015рік-143,3%, за 2016рік-112,4%.

Сума боргу по інфляційних втратах за цей період становить:

за жовтень 2014року становить 6031,20грн.((251300х102,4:100)-251300));

за листопад 2014року-4774,70грн. ((251300х101,9:100)-251300));

за грудень 2014року - 7539грн.((251300х103,0:100)-251300));

за 2015рік-108 812,9грн.((251300х143,3:100)-251300));

за 2016рік-31 161,2грн.((251300х112,4:100)-251300));

всього 158 318,8грн.

Позовні вимоги заявлені в сумі 141 495,68грн., а тому суд у відповідності до ст.11 ЦПК України задовольняє їх у межах заявлених вимог у розмірі 141 495,68грн.

Сума боргу за договором №2 з врахуванням індексу інфляції розраховується наступним чином:

Індекс інфляції за період з 1 березня 2016року по 1 січня 2017року становить 111,806%.

Сума боргу за цей період становить- 7 910,02грн.((67000х111,806:100)-67000)).

Позовні вимоги заявлені в сумі 7358,92грн., а тому суд у відповідності до ст.11 ЦПК України задовольняє їх у межах заявлених вимог у розмірі 7358,92грн.

Пунктом 7.3 договорів №1 та №2 встановлено збільшення розміру процентів у звязку з простроченням сплати боргу, а саме 25% річних, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою, слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

25% річних за договором №1 за період з 1.10.2014року по 20.01.2017року становить 144 927,81грн.(251300 х 25 : 100 : 365 х 92дн. = 15 835,34грн.; 251300 х 25 : 100 : 366 х 366 дн.= 62 825грн.; 251300 х 25 : 100 : 365 х 365дн. = 62 825грн.; 251300 х 25 : 100 : 365 х 20дн. = 3 442,47грн.)

25% річних за договором №2 за період з 7.03.2016року по 20.01.2017року становить 14 639,04грн.(67000х25:100:365х319дн.).

Стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 25 процентів річних від простроченої суми не є неустойкою, а ст. 625 ЦК не передбачає можливості зменшення судом її розміру.

Заходи відповідальності за порушення грошового зобовязання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13)

Із позовної заяви вбачається, що позивач, крім цього, за прострочення повернення позики, просить стягнути по договору №2 штраф у розмірі 20% річних від неповернутої суми боргу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Договором №2 передбачено відповідальність за порушення зобов'язання, а саме: пеня та штраф. Тобто за одне й те саме порушення зобов'язання передбачена подвійна відповідальність одного виду. При цьому в ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому, враховуючи розташування цих пунктів, тобто відповідальність у формі пені встановлена договором після штрафу, то стягненню підлягає лише штраф.

Штраф, відповідно до п.7.1 договору №2 становить 20% від неповерненої суми позики, зокрема 13400грн.(67000х20%).

Позов задоволено на 97%(640121,5х100:659694,09), а тому відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 13438,04грн.(6596,95+7256,70=13853,65х97%).

Враховуючи викладене, рішення суду постановлено порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст.220,235,526,549,625,628,638,717-719,1046,1050 ЦК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду від 30 січня 2017року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства «Ім.Шевченка»() на користь ОСОБА_1 за договором безпроцентної поворотної позики №01/01/2014-ПФ від 21 липня 2014року заборгованість по основному боргу в сумі 251 300(двісті пятдесят одну тисячу триста)грн., інфляційні втрати за період з 1 жовтня 2014року по 1 січня 2017року в розмірі 141 495(сто сорок одну тисячу чотириста девяносто пять)грн.68коп. та 25% річних за період з 1.10.2014року по 20.01.2017року в розмірі 144 927(сто сорок чотири тисячі девятсот двадцять сім)грн.81коп., всього 537 723,49грн.

Стягнути з Фермерського господарства «Ім.Шевченка»() на користь ОСОБА_1 за договором безпроцентної поворотної позики №02-П/01/2015-ПФ від 7 вересня 2015року заборгованість по основному боргу в сумі 67 000(шістдесят сім тисяч)грн., інфляційні втрати за період з 1 березня 2016року по 1 січня 2017року в розмірі 7358(сім тисяч триста пятдесят вісім)грн.92коп., 25% річних за період з 7.03.2016року по 20.01.2017року в розмірі 14 639(чотирнадцять тисяч шістсот тридцять девять)грн.,04коп. та штраф у розмірі 13400(тринадцять тисяч чотириста)грн., всього 102 397,96грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Фермерського господарства «Ім.Шевченка»() на користь ОСОБА_1 понесені ним вирати по оплаті судового збору у судах першої та апеляційної інстанціях у розмірі 13438(тринадцять тисяч чотириста тридцять вісім)грн.04коп.

Фермерському господарству «Ім.Шевченка» у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання договорів безпроцентної поворотної позики недійсними відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_4

ОСОБА_5