Справа № 462/370/17-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/2331/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю прокурора Заяць І.Є., представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Львівської міської ради на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року у справі за позовом заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6, який діє в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: Комунальна міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги про відшкодування витрат лікувальному закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою позовну заяву заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6, який діє в інтересах Львівської міської ради повернуто заявнику.

Ухвалу суду оскаржив керівник Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі стверджує, що ухвала суду є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що Комунальна міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги належить до комунальних закладів охорони здоровя, що перебувають у власності територіальної громади м. Львова, а тому кошти витрачені на лікування потерпілого ОСОБА_7 підлягають зарахуванню саме на рахунок міського бюджету. Стверджує, що комунальним закладом охорони здоровя та органом місцевого самоврядування, якому належить такий заклад, упродовж тривалого періоду часу, а саме з 2016 року самостійно не вживаються жодні заходи щодо стягнення у встановленому порядку витрат вказаного закладу на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 від злочину, чим порушуються інтереси держави внаслідок ненадходження таких коштів до міського бюджету. Посилається на п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 07.07.1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», згідно якого позов про стягнення таких витрат може бути предявлений закладом охорони здоровя, органом Державного казначейства України або прокурором. Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Заяць І.Є., представника Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом про відшкодування витрат лікувальному закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. В обґрунтування позовних вимог прокуратурою зазначено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.2016 року, який набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Вироком суду встановлено, що відповідач 31.10.2015 року близько 18:45 год. керуючи автомобілем «Пежо 407», номерний знак НОМЕР_1 порушив чинні вимоги ПДР України, що призвело до настання ДТП, а саме зіткнення з автомобілем «Ніссан Тіїда», номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 і отримання останнім тілесних ушкоджень.

З листа Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги вбачається, що ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні у 1-му травматологічному відділенні з 04.11.2015 року по 13.11.2015 року та сума затрачених коштів на лікування ОСОБА_7 становить 1318,38 грн. та станом на день предявлення позову відповідачем не відшкодована.

Звертаючись з позовом позивачем зазначено, що станом на день звернення в суд ні Комунальна міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги, ні виконавчі органи Львівської міської ради не вжили жодних заходів щодо стягнення суми витрачених коштів на лікування потерпілого від злочину, що свідчить про неналежне здійснення ними захисту інтересів держави так як вказані кошти повинні бути зараховані до відповідного бюджету.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що в позовній заяві не наведено підстав для звернення саме Місцевої прокуратури №3 при наявності відповідних органів державної влади з позовною заявою, що відповідно до п.3 ч.3 ст.121 ЦПК України є підставою для повернення позовної заяви позивачу.

Однак такий висновок суду, на думку колегії суддів, не відповідає вимогам процесуального та матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 ст.23 вказаного Закону передбачено, що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому субєкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У частині 6 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» перелічені права прокурора, якими він користується під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді, серед яких, зокрема є право на звернення до суду з позовом (заявою, поданням).

Враховуючи наведені вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не наведено достатніх підстав для звернення з позовом в інтересах держави, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів, які свідчать про неналежне виконання органом місцевого самоврядування повноважень.

Крім цього, згідно з п.3 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.

Пунктом 4 вказаного Порядку передбачено, що стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я.

А відтак прокурором правильно встановлено, що орган місцевого самоврядування до компетенції якого віднесені повноваження щодо вирішення питань, пов»язаних з бюджетом, не здійснює відповідних повноважень.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, а тому ухвала підлягає скасуванню.

Керуючись п.4 ч.2 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Львівської міської ради задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження в справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_8